C6 



dades, förvissade mig) att denna mekaniska in- 

 blandning af skärsten ej går till 5 procent; livar- 

 före också dess svafvelhalt li varken sårskildt 

 för hvarje slaggart blifvit undersökt eller i ana- 

 lytiska resultatet upptagen. 



Slagger, som äro sammansatte af enkla si- 

 licater, sönderdelas någorlunda lätt af sjror; 

 Lisilicat-slaggerne åter trögare, båda långsam- 

 mare, än genom bränning med alkali; bvarföre 

 detta senare blifvit användt. Det finrifna ge- 

 nom sträng torkning från hygroscopisk fugtig- 

 bet befriade slaggpulfvret, väl biandadt med kol- 

 syradt kali , bar hållits glödgadt i platinadegel 

 en full timma. Torra massan, som var porös, 

 mer och mindre grön, löstes i vatten, och vät- 

 skan, öfvermättad med saltsjn-a , intorkades till 

 gelatina, från hvilken slutligen vid god värma 

 all fugtighet med sorgfälllgliet aflägsnades. Tor- 

 ra massan, fugtad med concentrerad saltsyra, 

 och åter löst i saltsyradt vatten, lemnade kisel- 

 jorden olöst. Då lösningen alltid gjordes till- 

 räckligt sur, fälldes den genast med kaustik 

 ammoniak med mindsta möjliga öfverskott; läli- 

 ningen tvättad behandlades, ännu våt, i silf- 

 verdegel med kokande kaustikt kali, alltid mindst 

 en half tima, ofta i tvenne repriser. Det olösta 

 fördes pä filtrum, och utur genomgående vät- 

 skan, öfvermättad med saltsyra, fälldes leran med 

 kolsyrad ammoniak. Den med caustik ammoniak 

 fällda vätskan, tillräckligt utspädd af skölj vatt- 

 nen, fälldes, efter uppvärmning, med surt oxal- 

 syradt kali. Kalkhaiten i oxalatet bestämdes 

 på tvänne sätt: strängt torkad t med det vägde 

 filtrum på sandkapell i en ägta porcellainsskål, 

 vägdes det, och kalkens vigt, uträknad efter det 

 chemiskt vattenlialtiga oxalatets sammansättning, 



K. V. A. Haiull. 1822. St. I. 5 , 



