91 

 Analys, 



o. 6i4 grammer i agatmortel finrifvet ocli 

 sedermera slammadt stenpulver , upphettades till 

 glödgning i silfverdegel med en tillräckelig por- 

 tion caustikt kali. Efter en god timmas fort- 

 satt bränning fanns massan endast vara half- 

 smält. Den utdrogs med vatten ur degeln och 

 behandlades på vanligt sätt med saltsyra, som 

 leranade olöste 0.238 gr. Denna återstod brän- 

 des ånyo med kali och upplöstes i saltsyra. 

 Det olösta vägde nu o.iZ'j gr. Genom ännu 

 en gång repeterad bränning med kali, minska- 

 des det i saltsyran olösliga till 0.108 gr., hvil- 

 ka vid pröfning nu funnos vara ren kiseljord (a) *). 



Samteliga lösningarne i saltsyra blandades 

 härefter till skölj vattnen och fälldes med cau- 

 stik ammoniak i minsta möjliga öfverskott. Den 

 väl tvättade fällningen vägde glödgad o.Soy gr. 

 Dessa löstes i svafvelsyra med lemning af 0.007 

 gr. kiseljord (b^ och lösningen gaf med kaustikt 

 kali en fällning som af mera kali åter upplöstes 

 med lemning endast af några ovägbara flockar 

 jernoxid. Det af svafvelsyra upplösta var såle- 

 des lerjord, hvars qvantitet med afdrag af den 

 frånskiljde kiseljorden utgÖr o.5oo gr. (jc)» 



För säkerhets skuld mättades lösningen i kali 

 med saltsyra, tills fällningen åter var upplöst, 

 hvarefter kolsyrad ammoniak tillsattes i stort 

 öfverskott, men någon förmodad halt af beryll 



*) För alt öfvertyga mig om att en kiseljord är ren, 

 brukar jag vanligen att upplösa den i smältning med 

 en god qvantitet basiskt kolsyradt kali. Om den 

 smälta massan sedan löses i vatten utan lemning, an- 

 ser jag för afgjordt att kiseljorden icke var orenad af 

 Hägra främmande jordarter. 



