99 



ga ahskjutningar j hvilka genom varsam omkii- 

 stallisering erhöilos något renare, men kunde 

 icke fås fullkomligt hvita. Dessa kristaller, som 

 bestodo af meconsjra , hade följande egenska- 

 per, som tydligen skilja denna syra från andra 

 kända viixtsyror: den löstes trögt i kallt, men 

 deremot lått i kokande vatten, samt i sprit, 

 och dess lösning hade en sur, något samman- 

 dragande men icke vidrig smak. Med en lös- 

 ning af svafvelsyrad jernoxidnl gaf den en hög- 

 röd fällning som långsamt afsatte sig till hott- 

 nen och var så fin att den gick igenom filtrum. 

 Med kopparsalter uppkom en ömnigare gulaktig 

 fällning och den återstående vätskan fick en skön 

 smaragdgrön färg. För båda dessa metaller 

 tyckes syran vara ett ganska känsligt reactions- 

 medel. Kristallerne fÖr sig sjellve upphettade i 

 kolf smälte, pöste starkt och gåfvo ifrån sig en 

 hvit rök som luktade vidrigt, icke olikt brandt 

 kaffe. I kolfven återstod litet kol, och i öfre 

 delen af halsen hade en liten portion af ett hvitt 

 sublimat samlat sig, som bestod af fina nålar 

 och kantiga korn; det upplöstes lätt af sprit, 

 och lösningen rodnade luckmu>-papperet. Af 

 den rena syran intog jag ungefärligen | gran, 

 utan att deraf röna någon olägeuhet: åt en hund. 

 hade jag förut gifvit i gran af syran, utan att 

 djuret på något sätt syntes lida deraf. 



C) Vätskan, hvarutur meconsyran blifvit 

 utfälld, befriades genom svafvelbunden vätgas 

 från det i öfverskott tillsatta blyet, och lemna- 

 des att lång^samt afdunsta , dä slutligen ett mörk- 

 brunt extrakt återstod, som icke kunde fås full- 

 komhgt fast. Behandladt med alkohol, upplö- 

 stes det mesta, och efter alkoholns afdrifning 

 återstod en rödbrun massa af något mera stad- 



