123 



och skall nu särskildt anföra de försök, som i 

 detta afseende hlifvit anställde med det i 2:dra 

 försöket erhållne morphium, hvilket, i anseen- 

 de till dess starkare alkalitet, dertill tycktes 

 vara mest passande. 



I del concentrerad svafvelsyra blandades 

 med 8 delar vatten och uti den sura vätskan 

 inlades småningom ett rent kristalliseradt mor- 

 phium. I början upplöstes morphium med lätt- 

 het, men efter en större tillsats deraf, tycktes 

 syran icke kunna upptaga mera, och en mängd 

 kristaller blefvo olösta. Efter ^:ne timmars för- 

 lopp hade likväl det mesta af kristallerna upp- 

 löst sig, hvarigenom lösningen hade fått stadga 

 af en tunn sirap; men som detta oaktadt, den 

 ännu visade lika stark reaction för syra, som 

 förut, så tillsattes ännu en portion morphium, 

 hvaraf ingenting märkligt upplöstes. Lösningen 

 afdunstad vid lindrig värme, intorrkade smånin- 

 gom till en svagt rödbrun fast massa, utan tec- 

 ken till kristallisation, hvilken småningom drog 

 fugtighet till sig ur luften och blef seg och 

 klibbig, som en stark lösning af gummi. I vat- 

 ten upptogs den med lätthet, och gaf en svagt 

 brunfärgad lösning, som reagerade starkt för 

 syra, och hade en högst bitter smak. Genom 

 tillsats af alkalier fälldes derutur morphium. 



I del concentrerad saltsyra utspäddes med 

 6 d. vatten, och uti denna blandning inlades 

 på en gång en större qvantitet morphium. Högst 

 obetydligt af det ilaggda ämnet löstes, och un- 

 dersökt med lackmuspapper, befanns vätskan 

 reagera mindre starkt för syra än förut. Den 

 försattes åter med några droppar utspädd syra, 

 hvarigenom en del af morphium upplöstes, men 

 mycket förblef olöst, oaktadt vätskan visade ett 



