men anmärkte dervid att denna, löst i salpeter- 

 syra, ger en grå olöst återstod, hvarmed han få- 

 fängt försökte, att, genom tillsats af alkali,! smält- 

 ning frambringa glas. Ii vårföre han gissade att 

 den kunde vara lerjord; men för öfrigt syssel-^ 

 satte han sig föga dermed, då han ansåg den för 

 ringa i mängd, för att förtjena en serskilt upp- 

 märksamhet. Man ser i alla fall att kiseljorden 

 ej undffått Becheh, fast han ej lyckades i att 

 igenkänna den. Sedan han fÖrgäfves försökt att 

 ål;skilja dfe i vattnet upplösta salterna, medelst 

 kristallisation, valde han följande utväg: Lös- 

 ningen blandades med violsyrup, som blef grÖn 

 deraf, hvarefter vätskan mättades med svafvel- 

 syra till dess att violsyrupen återfått sin färg. 

 Den åtgångna svafvelsyrans vigt bestämdes. Då 

 han genom ett motförsök hade utrönt huru myc- 

 ket kölsyradt natron en gifven vigt af svafvel- 

 syran mättade, så fann han på detta sätt det 

 kolsyrade natronets qvandtet; men nu hade han, 

 genom violsyrupens tillblandning, gjort återsto- 

 den oanvändbar. Han afrökte derföre på nytt 

 en lika cfvantitet vatten, mättade alkalit med 

 den nu mera bekanta qvantiteten svafvelsyra, 

 samt lemnade det så till frivillig afdunstning. 

 Dervid erhöllos snart kristaller af svafvelsyradt 

 och af saltsyradt natron, af hvilka de förra 

 vittrade till ett mjöl, som kunde frånsigtas, 

 hvarvid koksaltskristallerna stadnade i sigten. 

 Denna utväg, oagtadt den gör sin uppfinnare 

 heder, svarar dock ej emot de fordringar af 

 noggrannhet vi nu kunna göra. Vattnets jern- 

 halt bestämdes på en serskilt portion vatten, 

 hvars fria alkali mättades med en syra, hvaref- 

 ter blodlut tillsattes, och det dervid uppkomna 

 berlinerbl^ uppsamlades ocli vägdes. 



