i53 



petersyra och fäldes med salpetersytad silfver- 

 oxid, som gaf i.58 gr. saltsyrad silfveroxid. 

 Då man kunde förmoda, att, genom behandling 

 med ättiksyran, någon del af saltsyran kunde 

 vara förlorad, så afvägdes 625.47 grammer vat- 

 ten, öfvermättades med salpetersyra och fälldes 

 med salpetersyrad silfveroxid, hvarvid erhölls 

 1.588 gr. saltsyrad silfveroxid; en tillökning, som 

 troligen snarare härrörer deraf att försöket kun- 

 nat ske utan all förlust, än deraf att ättiksyran 

 sönderdelat något af det saltsyrade saltet. Desse 

 1.588 gr. svara emot 0.6495 gr. saltsyradt na- 

 tron. Det öfriga af den smälta saltmassans vigt 

 är således kolsyradt natron, hvars vigt utgör 

 0.7845 gr, 



E^ De i vatten olösliga jordsalterna. 

 a) Desse öfvergjötos i en platinaskål med salpeter- 

 syra, hvaraf de med fräsning upplöstes. För att 

 hindra stänkning brukar jag att, under påstående 

 upplösning samt under början af evaporationen, 

 betäcka kärlet med ett urglas, hvars convexa 

 del vändes ned. Derigenom vinnes att det upp- 

 stänkta från glasets medelpunkt åter nedfaller 

 och att glaset, genom de derpå condenserade ån- 

 gorna, under afdunstningen rensköljes. Denna 

 gång kom glaset att blifva (jvarliggande till dess 

 massan i skålen intorrkat. Då det aftogs fanns 

 dess undre yt^x fläcktals matt, visande omkret- 

 sen af de droppar, som under afdunstningen satt 

 sig derpå. Då samma glas ofta tjenat för dyli- 

 ka ändamål utan att få något märke, var det 

 tydligt , att denna gång flusspatss^^' - blifvit ut- 

 vecklad och anfrätt glaset. 



b) Torra massan genomfugtades med salpe- 

 tersyra och uppvärmdes, hvarefter den upplö- 

 stes i vatfeen, som lemnade olöst en mörkgrä 



