Till denna undersökning valde jag en Spru- 

 delsten, som under loppet af året afsatt sig i 

 Saltkokeri-inrättningen. Denna inrättning består 

 af en bassin, hvari en mängd tennkettlar, fyll- 

 de med sprudel vatten, äro insatte bredvid livar- 

 andra. Genom denna bassin fljter sprudelns 

 aflopp, så att kettlarna stå i ett slags marien- 

 bad, och påfyllas hvarefter de afdunsta, till 

 dess att saltluten är färdig att kristallisera. På 

 dessa kettlars utsida anskjuter i bassinen en 

 skorpa af Sprudelsten, som efterhand tjocknar. 

 Det stycke hvaraf jag betjente mig , visade 

 geJiom sin form att det bildat sig under 

 kettelens botten. Dess tjocklek var 6 millime- 

 ter; dess färg är på den convexa, utåt vän- 

 da sidan mörkbrun, hvilket småningom aftager 

 inåt, så att den på insidan, som setat mot ten- 

 net, är blott dragande i gult. I brottet är deii 

 kristalliniskt strålig, fullkomligt arragonitisk och 

 dess eg. vigt är 2.84> alltså nära lika med arra- 

 gonitens. 



För att finna huruvida sprudelstenen verk- 

 ligen representerar blott hvad vattnet förlorar 

 genom kolsyregasens bortgång, blandade jag en 

 portion vatten med caustik ammoniak. Det 

 grumlades deraf genast, och hade efter 24 tim- 

 mar afsatt en kornig, något gulagtig fällning. 

 Vattnet silades nu och afdunstades, hvarunder 

 det efterhand afsatte en hvit jord. Dan förra 

 af dessa fällningarna innehöll kolsyrad kalk och 

 jernoxid, men ingen talkjord. Den sednare lö- 

 stes utan fräsning af syror och lemnade en ge- 

 latinerad kiseljord. Lösningen innehöll talkjord 

 och grumlades icke det minsta af oxalsyrad 

 ammoniak, men med phosphorsyrad ammoniak 

 fällde den det bekanta talkjordssaltet. Genom 



