IDO 



tig flusspatssyra, som, för att igenkännas, upp- 

 hemtades i en lösning af kolsyradt nation. Lös- 

 ningen i svafvelsyra fälldes med caustik ammo- 

 niak, den silade vätskan innehöll intet spår af 

 kalk. Flusspatssyran och kiseljorden hade så- 

 ledes varit förenade med jernoxiden. Fälhiin- 

 gen kokades med caustikt kali, som lemnade 

 olöst 0.02 gr. jernoxid. Ur kalisolution afskilj- 

 des, på vanligt sätt, o.oo4 gr. phosphorsyrad 

 lerjord, smittad 'af litet mangan. Jernoxiden 

 upplöst i saltsyra och utfälld med blodlut, lem- 

 nade ingen phosphorsyrad kalk i vätskan; men 

 kaliluten, h varur lerjorden var afskiljd, gaf, ge- 

 nom tillsats af kalkvatten, en ringa fällning af 

 phosphorsyrad kalk. 



Den upplösning, hvarur jernoxiden och ler- 

 jorden voro fällde, försattes med oxalsyrad am- 

 moniak till kalkjordens afskiljande. Den gaf 

 2.5 1 4 gr. kolsyrad kalk. Beräknas jernoxidhal- 

 ten efter denna kalkhalt, så utfaller den på det 

 undersökta qvantum vatten till o.ooi55 gr. 

 Halten af phosphorsyrad lerjord blir i detta för- 

 sök litet Ömnigare än efter sprudeJstens-analy- 

 sen, men den var också ej alldeles fri från kisel jord. 



Att vid analysen jernoxiden fås blandad 

 med basisk phosphorsyrad jernoxid, bevisar all- 

 deles icke att vattnet innehållit ett sådant salt; 

 utan det är en fÖljd af jernoxidens egenskap att 

 alltid, då den fälles ur en vätska som håller 

 phosphorsyra , förena med sig en portion af den- 

 na syra, som äfven af de starkaste baserna icke 

 kan fullt derifrån utdragas. 



För att bestämma qvantiteten af mangan- 

 oxid i vattnet, upplöstes de ofvannämde 2.5 1 4 

 gr. kolsyrad kalkjord i salpetersyra och lösnin- 

 gen afdunstades till fullkomlig torrhet, hvarefter 



