der det icke är åtföljdt af stenkol. Den massa 

 af svafvelkis, som i Falilu grufva, mot slutet 

 af förra seklet, af våda antändes, fortfor endast 

 i 1 4 till i5 år att ])rinna, under det att svaf- 

 velsyrlighetsgas beständigt utvecklades genom 

 Lergets remnor. Den slocknade af sig sjelf^ oak- 

 tadt niidt i den ofantliga svafvelkismassa, som 

 utgör Fahlu malmfäng. 



Klaproth, som insåg svårigheterna af Be- 

 ckers gissning, föreställde sig att CarlsLader- 

 vattnet upphettades af en, genom svafvelkis 

 iland, maktig stenkolsflöts, hvilken han, af det 

 omtaJta hornstenslagrets skenbart ringare ålder 

 än granitens, ansåg kunna ligga under det först- 

 nämnda och således temmeligen nära källornes^ 

 utlopp. Då vi liafva exempel på itäiida sten- 

 kolsflötser, hvilkas brand varat sekler igenom, 

 så kunde man väl föreställa sig, att den här i 

 fråga varande kunde hafva varit tillräcklig att 

 bibehålla vattnets värme de 45o år denna heta 

 källa varit känd. Vattnets kolsyra tror han va- 

 ra af hettan utdrifven m^ kalksten, och, då den 

 ej har fritt aflopp, inpressas den i det heta vatt- 

 net. Det svafvelsyrade natronet bildas af kok- 

 salt i vattnet med svafvelsjran ur stenkolensr 

 förbrända svafvelkis, och kalkjorden härrörer 

 från samma kalksten som kolsyran. "Det kol- 

 syrade natronets ursprung, säger Klaproth, kun- 

 na vi ej så lätt förklara, emedan intet enda af 

 af de förfaranden, som i våra Laboratorier an- 

 vändas, är af den beskaffenhet, att det kan för- 

 utsättas såsom af naturen nyttjadt till det kol- 

 syrade natronets frambringande. - — Sannolikt 

 är en länge fortfarande verkan af värme och 

 vattenångor tillräcklig att förflygtiga saltsyran 

 med lemning af alkalit. — Efter denna förmo- 



