310 



behof, finner svafvel, afsatt på lemningar af träd 

 och andra i torf^en inbäddade solida ämnen, 

 så kan man ett ögonblick tveka om icke denna 

 idé verkligen är riktig. Men , då man vill pröl- 

 va den på andra källor och de plienomen de 

 framte, finner man snart att det endast är ett 

 bedrägligt utseende. Ferdinandsquelle t. ex. 

 som fordom omgafs af en torfgrund, hvars sän- 

 ka vall knappt tillät någon att nalkas, har vid 

 omgifningen med en ny instängning, blifvit följd 

 och kringbj^ggd, tvärt igenom hela torflagret, 

 inpå det fasta jordhvarfvet, hvarutur dess öm- 

 iiiga åder frambryter, och den utstöter, ända 

 från detta utlopp , kolsyregas blandad med litet 

 svafveibiinden vätgas, tilläfventyrs i större mängd 

 nu än då träsket hindrade dess fria aflopp. 

 Marken har efter hand torrkat ut och hårdnat, 

 i mån som man gifvit friare aflopp åt källornes 

 vatteUr Det är således klart, att det icke är torf- 

 lagret , som försett källan med sina beståndsde- 

 lar, utan tvärtom att källans A^atten, hindradt 

 från att fritt afflyta, bildat torflagret, genom de 

 förändrade phenomen af förruttnelse, som upp- 

 kommit i detta träsk af kolsyrehaltigt alkaliskt 

 vatten. Det är således icke torfvens fortfarande 

 jäsning, som ger kolsyregasen och den svafvel- 

 bundna vätgasen, utan det är ett kolsyrehaltigt, 

 litet hepatiskt vatten, som utgjuter sig i torfven, 

 af hvars olösliga delar gaserna utjagas, just som 

 då man blandar hvilket pulver som helst med 

 kolsyregashaltiga vätskor. Förhållandet med 

 Francisbrunnens flere källor är alldeles detsam- 

 ma. Man skulle kanske kunna invända att om 

 också torflagret icke bidrager att gifva dessa vat- 

 ten sina egenskaper, så saknar man i det när- 

 mare granskapet af Marienbad och Francisbrun- 



