4'^ 



Dessa tväniie samraanstammande fÖrsÖk vi- 

 sa tjdeligen att den Lruna kropp, som erhölls 

 vid uranoxidulens reductioii , ätVen måste vara 

 metallisk uran. loo d. oxidul hade nemligeii 

 dervid förlorat 3.53 ä 3.54, hvadan återsto- 

 den var 96.47 ä 96,40; men 96.46 : 3.54 

 = 100 : 3.67, hvilken förlust alldeles instäm- 

 mer med den förbrände metallens vigtökning. 

 Det är förut anmärkt att metallen, sådan den 

 erhålles genom uranoxidulens reduction med 

 vätgas, är lefverbrun, då deremot pulvret af 

 den crjstalliserade producten är rödbrunt, men 

 denna skillnad måtte icke kunna härröra från 

 annat än en olika täthet hos pulvret. 



Om resultaten af uranoxidulens reduction 

 jemföras med dem som erhållits genom metal- 

 lens förbränning, sä innehålla 100 d. uran-oxi- 

 dul i medeltal 



Uranium 96.44^ 



Sjre 3.557 



100.000 

 och 100 del. uranium upptaga 3.688 syre. 



Uranoxidul, vunnen af kolsjrad uranoxid, 

 genom glödgning, är pulverformig och till fär- 

 gen smutsigt grön. Om åter ett uransalt fälles med 

 caustik ammoniak och fällningen glödgas, så er- 

 hålles oxidulen i form af svarta metallika sam- 

 manhängande stycken, hvilka äro ytterst hårda 

 och ej utan svårighet kunna förvandlas till pul- 

 ver. Pulvret har oxidulens vanliga gröna färg. 

 Glödgad uranoxidul lÖses ganska obetydligt i 

 utspädd saltsyra eller svafvelsyra, upplösningen 

 går lättare om syrorne äro concenterade , och 

 i kokhet concentrerad svafvelsyra upplöses den 

 fullkomligt, h varvid man erhåller en ljusgrön 



