svag afliiiitet till svafvel. På våta vägen ei hålles 

 denna förening, som bekant är, om en uran- 

 lösning fälles med Iijdrothionalkali, men att 

 bereda svafvelbundet uranium på torra vägen 

 bar åtminstone icke lyckats mig. Leder man 

 torr svafvelbunden vätgas öfver glödande uran- 

 oxidul, sä reduceras den genast, vatten och svaf- 

 vel borrtgå och en brun kropp återstår, hvilken 

 till alla delar liknar metallisk uran, och som en- 

 dast innehåller i.6r procent svafvel. 



Uransalter. 



Oxidiihalterne i sitt rena tillstånd lära 

 svårligen kunna frambringas. Upplöser man 

 uranoxidul i concentrerad svafvelsyra eller salt- 

 syra, hvilket i den sednare går ganska trögt, 

 så är lösningen i början mörkt buteljgrön, men 

 ljusnar efter hand och blir gulgrön af nybiidadt 

 oxidsalt. Lösningen i svafvelsyra afsätter vid 

 afdunstning en ljusgrön oredigt krystalliserad 

 saltmassa, som innehåller en blandning af oxi- 

 dul- och oxidsalt. Den saltsyrade lösningen in- 

 torrkar innan något salt afsättes. 



Oocidsaher. Svafojelsjrad uranoxid fås> 

 om till en lösning af svafvelsyrad uranoxidul 

 sättes salpetersyra, hvarvid lösningens gröna färg 

 hastigt öfvergår till gul äfven utan tillhje^p af 

 värma. 



Saltet krystalliserar icke, utan afdunstar till 

 en syrupstjock massa. Vid fortsatt intorrkning 

 förlorar uranoxiden enl portion syre och saltet 

 blir gröngult. 



Sa/pclersjrad uranoxid fås genom oxidu- 

 lens upj)lösning i syran. Lösningen"|sker ha- 

 stigt, i synnerhet om den underhjelpes med 



