239 



teoriska infl^ landeii, hvarföre man stuiuloni sö- 

 ker förgäfves arter på ställen, hvarest elL före- 

 gående år deraf var öfverflöd. 



De flesta af tletta slägte hafva en dubbel 

 formation, en utvecklad (evoluta) och en samman- 

 trängd (nidifica s. aggregata) med friiktilikationen 

 liksom sammangyttrad och hopad i täta hufvu- 

 den eller små nystan. Emellan dessa formatio- 

 ner, ehuru till utseende mycket afvikande, är 

 icke någon väsentlig olikhet. När basalfalangen 

 under strålarnes klynnedelning är förlängd, får 

 verticillen ett enklare och glesare utseende, och 

 de fruktbara radierna skilja sig åt. Ett motsatt 

 förhållande inträliar, när antingen basalfalangen 

 i den primitiva radien är mycket kort och strå- 

 lens delning, der frukten har sin plats, börjar 

 straxt ofvanför basen, eller emellan de primära 

 radierna utgå kortare eller längre smågrenar, 

 h vilka i toppen bära egna fruktbärande verticil- 

 ler. JNötter och antheridier hopas då i massor 

 vid botten af verticillen eller i egna hufvuden 

 i spetsen på de fruktbärande grenarna. Hos som- 

 liga arter är den ena formationen, hos andra den 

 motsatta typisk och normal. Således t. ex. före- 

 komma N. flexilis oftast evoluta och N. capitata 

 alltid nidifica. 



De flesta Europeiska arter vegetera i slutet 

 af sommaren och på hösten 5 en enda tidigt om. 

 våren. 



Med den begränsning jag redan i Botaniska 

 notiserna för 1840 (N:o 1) antydt, och som här 

 ligger till grund för familjens indelning, är genus 

 JNitella, typiskt betraktadt, naturligt och konstant 

 och öfvergångarna till Chara blott apparenta. 

 Inom en växtfamilj, der stjelkbildningen har ute- 

 slutande öfvervigt, är den olikhet, som råder 



