354 



glöcigningen af iLiftparliklarne är starkast i den 

 riktning, livari metallparliklarne utkastas, och att 

 båda riktningarne likasom sanmianfljta pä niidten. 

 Märkvärdigt härvid är likväl, att metallpartiklarne 

 sjelfva alls icke yttra någon benägenhet alt förena 

 sig med hvarandra. Så visade sig vid ett lilJfälle 

 zinkens linier i det blå, såsom i fig. 5, b, utan 

 att linierna i luftspektium syntes på märkligt 

 vis förändrade. Denna sista iakttagelse synes lik- 

 väl stå i strid med det föregående och sålunda 

 äfven lemna frågan om glödgnings-fenomenet obe- 

 svarad; ett ytterligare bidrag till frågans lösning 

 lemnar, som jag tror, det följande. 



Vid försök med några svafvel-inetaller, såsom 

 svafvel-silfver och svafvel-antimon, visade sig, otn- 

 vexlande för en och samma laddning, tvänne olika 

 slag af gnistor, den ena starkare, den vanliga, och 

 den andra mycket svagare af ett matt rödaktigt 

 sken, dock så att den på sjelfva ytan af melal- 

 leina hade sitt vanliga utseende. Sedd genom 

 prismat visade gnistan i kan len af spektrum nå- 

 gra ljusa punkter, men fallet var för öfrigt mörkt. 

 Jag flyttade prismat på blott 4 fots afstånd ifrån 

 gnislan, men äfven då visade sig fältet så mörkt, 

 att det icke var möjligt att direkt bestämma läget 

 af de ljusa punkterna. Blott derigenom, att star- 

 kare gnistor äfven då och då visade sig, vai' en 

 sådan bestämning möjlig, och befanns dei, att de 

 ljusa punkterna just motsvarade metallernas egna 

 linier, hvilka här blott visade sig från ytan af 

 metallerna. Det synes sålunda som i detta fall 

 luften varit ensam fortplanta re af elektriciteten, 

 men att densamma icke återyifvit det vanliga 

 spektrum med tillräcklig ljusstyrka för att kunna 

 observeras, derföie att metallparliklarne icke genom 

 sin rörelse försatte luften i glödgniiig; för öfrigt 



