366 



titaii h vilar på kanalens undre vägg. Detta läge 

 tjockes icke eller kunna förändras, dels genom 

 anordningen at" de otvannämnda ulskoUen från 

 arachnoidea, dels genom sjellVa nerv-jötlernas läge 

 och likUiing. Sjelfva mäigen sträcker sig hela 

 kanalen utefter och upphör först i yttersta sljert- 

 spetsen, der den tycktes sluta med ett par nerv-rör, 

 omgifna af en jeniförelsevis tjock bindevåfs-skida* 



Alla de skrifter jag haft tillfälle rådfråga vid- 

 röra helt fljgligt ryggmärgen hos fiskarne, endast 

 oiunäninande rless delning genom en undre och 

 en öfie längs-fåra i Ivenne sido-hälfter, dess obe- 

 tydliga eller nästan omärkliga gråa sul)stans o. s. v. 

 Den erbjuder icke heller, så vidt jag kunnat ob- 

 servera, några anmärkningsvärda egendomligheler', 

 hvarigenom den väsendtligen skiljer sig från samma 

 organ hos högre vertebrater. 



Formen på densamma är nästan cylindrisk, 

 något afplattad of van och undertill, samt på si- 

 dorna; på stjertdelen blifva dessa afplattningar 

 mera omärkliga. Utom de båda stora längs-få- 

 roriia (sulcus anlerior och posterior) synas åtmin- 

 stone på den främre delen af märgen de vanliga 

 trenne lateral-färorna; sulcus medius ligger likväl 

 helt nära de bakre (ö(Ve) nerv-rötterna. Median- 

 kanalen är mycket trång, men tydlig såsom kanal. 

 Den gråa substansen är vida ljusare och mindre 

 Sill qvantileten än hos högre djur, och i stjert- 

 delen syntes ingen sådan (kanhända kunde detta 

 häiröra af den omständigheten att de exemplar 

 jag undersökt varit döda ett par dagar). 



Ryggniärgen innehåller hufvudsakligen samma 

 elenienter som hos menniskan; likväl ville det 

 icke, uakladt hundradetals foisök efler olika me- 

 toder (rekommenderade af Kölliker, Wagner, m. fl.) 

 lyckas att finna de i de högre vertebraternas rygg- 



