SS; 



i denna många ihålig hoter. ' Dessa upptaga myc- 

 ket vatten, som till större delen kan af] ägsnas ge- 

 nom krystaliens pulverisering och torkning. Då 

 ett sådant salt rifs^es, blifver det helt vått uti 

 mortelen. Än svårare är att bostämma mäng- 

 den af decrepitationsvatten hos fatiscerande sal- 

 ter. Bäst är, att vid en låg temperatur, aftorka 

 dem med papper och att sedan beräkna sig till 

 godo ett litet öfverskott af krystali vatten. Jag 

 har vanligen glödgat salterne i en liten Yä^d 

 glaskolf, hvars hals, efter saltets inläggning, blif- 

 vit utdragen til en fin spets. Ibland har jag äf - 

 ven användt en platinadegel , som under försö- 

 ken alltid hölls betäckt. Den uppvärmdes för- 

 sigtigt, på det att saltet långsamt måtte torka, så 

 att ingen ting, genom fräsning, kunde utkastas öf- 

 ver degelns bräddar, 



Ättiksyrad blyoxid sönderdelar fullkom.ligt 

 de sura arsenik syrade eller pliosphorsyrade sal- 

 terne; ty både arseniksyrad och pliosphorsy- 

 rad blyoxid äro alldeles oiöslige uti ättiksyra. 

 Fällningen är merendels ett neutralt blysalt; man 

 kan likväl aldrig med säkerhet veta om ej ett 

 basiskt salt derjemte biJdat sig. Kokas saltlös- 

 liingarne, sedan ätticksyradt bly i Öfverskott blif- 

 vit tillsatt, så erhålles alltid ett basiskt salt. Det 

 arseniksyrade eller pliosphorsyrade blyet måste 

 åter sönderdelas med svafvelsyra, och som svaf- 

 yelsyran ej utfäller allt bly, måste hydrothion- 

 ammoniak derjemte användas. Alla dessa om- 

 ständigheter göra , att man aldrig rätt noga kan 

 bestämma mängden af phosphorä^yra eller arse- 

 liiksyrä. 



De basiska blysalter urskiljas utan svårig« 

 het från de neutrala, derigenom att de sednare 



