syrsatta Itroppar, t, ex. talihydrat, svafveisyradt 

 och koLsyradt kali ■'•), hvarpå vi i det föregående 

 sett afgöraode exempel, hvarföre icke äfven jned- 

 gifva möjligheten, att det kan blandas med och 

 upplösas af vatten? Men om åter detta medgif- 

 yes, så blir den series af föreningar emellan väte 

 och svafvel, som vi förut omtalat, väl möjlig, 

 men alldeles icke en nödvändig följd deraf, att 

 kalium kan i så många förhållanden svafvelbin- 

 das. I alla fall är det svafveibundna vätets bild- 

 ning då en följd af syrornas medverkan, på sam- 

 ma sätt som t. ex. den svafvelhaltiga blåsyran, 

 oagtadt den är en ganska utmärkt och bestämd 

 syra, i contact med kali i ögonblicket förstöres 

 och ger upphofåteu sulfocyanur af kalium, meu 

 bildas ånyo, då en syra tillsättes* Å en annan 

 sida hafva vi de motsvarande föreningarna af 

 ammoniak med dessa svafvelhalter och med väte, 

 och der, då ammoniakcn afdrages, de om tälta 

 svafveibinduingsgraderna af vätet återstå. Meu 

 om ammoniaken ej är en oxid, och om den me- 

 tall, den på negativa sidan i electriska stapeln ger åt 

 qvicksilfver , består af Az-|-4H, så äro ammo- 

 niakens olika grader af svafvelbindning lika så 

 väl att betrakta såsom upplösningar af en svaf- 

 velbunden metallisk, men sammansatt, kropp, 

 som kali-heparn. Med få ord, ju mer man ut- 

 sträcker betraktelserna öfver detta ämne, ju 

 3ner finner man svårigheten att gifva endera för- 

 klaringen ett bestämdt företräde, och det torde 

 således för det närvarande vara rättast att stu- 

 dera båda och vänta med afgörandet. 



*) Det är bekant att liepai' tan sammansmältas med 

 horax, med glas och, till en viss grad, med pliosp horsalt och 

 meddela dem sin fjir:r. 



