i38 



lösligt i en vätska, som tillika innehåller andra 

 ämnen, så måste, då föreningen sker på torra 

 vägen, en större qvantitet röd svafvelbunden 

 äntiraon kanna utföJlas med syror efter den bru- 

 na, än då försöket sker på våta vägen, livilket 

 erfarenheten också besannar. 



Då man upplöser natif svafvelbunden anti- 

 mon i caustikt kali, så erhåller man en gulbrun 

 crocus, som behandlad först kallt med svagare 

 och sedau i kokhetta med starkare saltsyra, så 

 länge, vid ombj^te af syra, svafveibundet väte 

 låter känna sig, iemnar ett fint brLinaktigt pul- 

 ver olöst. Detta är en blandning af svafveibun- 

 det och antimonbundet bly. Det kan antändas 

 och brinner då som fnösk, ger antimonrök för blås- 

 röret och Iemnar en svart massa, som med kol- 

 syradt natron behandlad ger biykorn. Äfven 

 på våta vägen Iemnar således blyet svafvel åt 

 kalium och upptager antimon i ersättning, hvar- 

 igenom upphof ges åt en högre svafvelbindniugs- 

 grad af metallerna i vätskan. 



Likasom svafvelbunden antimon förhåller 

 sig annorlunda till caustikt alkali än andra svaf- 

 velbundna metaller, så gör äfven dess oxider 

 till hydrothyonalkali. Öfvergjuter man antimon- 

 oxidul med hydrothyonalkaii , så förvandlas den, 

 efter hydrothyonalkalits olika qvantitet, antingen 

 till svafvelbunden antimon eller till crocus. I 

 förra fallet löses en liten portion deraf i vät-, 

 skan. Il varvid qvantiteten beror af lösningens 

 concentrering. Behandlar man deremot antimon- 

 syrlighet med hydrothyonalkali så sönderdelas 

 den ej, utan den upplöses, under utveckling af 

 svafvelbunden vätgas, och vätskan innehåller en 

 blanning af antimonsyrligt kali och hydrothyon- 

 kaii, hvarur syror fälla röd svafvelbunden an- 



