i39 



timon. Denna omständighet afger ett lätt sätt 

 att, på våta vägen, skilja emellan antimonoxid 

 och antimonsyrlighet. 



Jag har hittills icke sagt ett ord om ker- 

 mes mineralis, detta verksamma läkemedel, så 

 ofta undersökt af chemisterna , utan att resultatet 

 ändå någonsin hlifvit afgörande. Man har hit- 

 tills ansett den för en förening af svafvelbun- 

 det väte med antimonoxid. 



Vi hafva sett, att svafvelhundet kalium en- 

 dast i torr form kan mätta sig med svafvelbun- 

 den antimon , och att en tillsats af vatten ut- 

 fäller den sistnämda, likasom den utfäller anti- 

 raonoxiden. Men ju mera lösningen af svafvel- 

 hundet kalium är concentrerad, ju mera kan 

 den upplösa af svafvelbunden antimon; utspä- 

 des den sedan med vatten, så fälles massan an- 

 tingen straxt eller om en stund, h varunder den 

 då stelnar till en rödbrun, genomskinlig gela- 

 tina. Den concentrerade lösningen är föga fär- 

 gad, den utspädda blir vanligen, innan den än- 

 nu hunnit stelna , djupt blodröd. Närvaro af en 

 viss portion fritt alkali hindrar all fällning. 



Om en concentrerad upplösning utspädes 

 . med kokande vatten, så sker oftast ingen fällning, 

 utan den svafvelbundna antimon behåller sig i 

 lösningen till dess denna kallnar, då den utfäl- 

 ler sig i lätta bruna kåfvor, som utgöra hvad 

 Pharmaceutici kalla kermes mineralis, hvilken så- 

 ledes icke är annat än svafvelbunden antimon, 

 SbS', beredd på väta vägen. DerfÖre kan man 

 också omlioka den kallnade och silade lösningen ar 

 svafvelhundet kalium med det ännu olösta, och på 

 detta sätt utdraga all svafvelbunden antimon 

 från den lemnade crocus, samt, för h varje gång^ 

 vätskan kallnar, erhålla mer kermes. Om vätskan 



