i48 



Till stenens decomposition Letjente jag mig 

 först af basiskt kolsyradt kali. 



Ea afvägd portion slammadt och torikadt 

 stenpuiver blandades noga med 4 gånger så 

 mycket kali, och brändes i ötark fyrugnseld en 

 timma. Den smälta massan begjöts med salt- 

 syra, afröktes till torrhet, utspäddes åter med 

 gaJtsyrehaltigt vatten, och det olösta togs på 

 filtrum. Tvättadt och torrkadt, utgjorde det 

 omkring ^.6 procent af det använda stenpulvrets 

 vigt. Om decompositionen varit fullkomlig, (^sä 

 som det syntes vid den brända massans upplösning 

 i saltsyra) skulle detta nu varit ren kiseljord, 

 men då den omsmältes med kolsyradt kali och 

 massan , likasom förut , behandlades med saltsyra 

 och filtrerades, gaf det genomgångna liquidum med 

 ammoniak en betydelig fällning af lerjord. Jag 

 om gjorde försöket med en ny portion stenpul- 

 ver och kolsyradt kali i större proportion, samt 

 fortsatte glödgningen nära 3 timmar, men ut- 

 slaget var föga skiljaktigt från det föregående. 

 Med kolsja-adt kali var således ingen tillräcklig 

 decomposition att förvänta. 



En portion slammadt stenpulver brändes 

 derpå i silfverdegel öfver en spiritus-lampa å dou- 

 ble courant med 3 gånger så mycket förut till 

 torrhet afrökt caustikt kali. Massan hölls i glödg- 

 ning nära i timma, hvarefter den först utdrogs 

 med vatten ur degeln,och sedan på vanligt sätt 

 öfvermättades och afröktes till torrhet med salt- 

 syra. Den torra gelatinan, extraherad med salt- 

 syrehaltigt vatten, lemnade olöst kiseljord, som. 

 i detta försök utgjorde blott 87 procent, men 

 som det oaktadt, vid pröfning, ännu befanns 

 innehålla något lerjord. Jag kunde i början ej 

 inse orsaken härtill, helst jag så mycket mer 



