i5i 



att man kunde vara frestad att anse håda för 

 samma mineral. Blotta utseendet förråder lik- 

 väl en stor olikhet, och Professor Berzelius har 

 vid jemförelsen för biåsröret *3 yttrat den för- 

 modan, att Nephelin måste äga en skiljaktig sam- 

 mansättning från Cyaniten. Jag har sökt utre- 

 da sammanhanget härmed genom följande un- 

 dersökning. 



En afvägd och förut torrkad portion Ne- 

 phelin i groft pulver glödgades i piatina-degel. 

 Vigtförlusten var 0.62 på 100 delar. 



1.002 grammer siammadt stenpulver be- 

 gjÖts med concentrerad saltsyra, Decomposition 

 tog genast sin början, och efter en liten stund 

 öfvergick hela massan med värme-utveckling 

 till ett klart gelee. Den erhållna gelatinan af- 

 röktes till torrhet, fuktades åter med litet salt- 

 syra , utspäddes med vatten och det olösta togs 

 på filtrum. Tvättadt och glödgadt väg-de det 

 0.442 grammer Qa) och visade sig vara ren 

 kiseljord. Återstående lösningen flilldes med 

 caustik ammoniak, fällningen afskiljdes, tvätta- 

 des och glödgades, deu vägde 0.320 gr, (Z>) 

 Upplöst i svafvelsyra, gaf den ingen vägbar 

 lämning, och lösningen, Öfvermättad med cau- 

 stikt kali, gaf i början en fällning, som af mera 

 kali åter upplöstes , på några ovägbara flockar 

 när, hviika jag sedan för blåsrÖr fann bestå af 

 jern och mangan. Det af kalit upptagna ämnet 

 utfälldes åter med saltsyra och ammoniak , och 

 förhöll sig vid pröfning som ren lerjord. Det 

 från lerjorden afskiljda liquidum neutraliserades 

 med saltsyra och försattes med några droppar 

 oxalsyrad ammoniak. Efter ett dygns förlopp 



*) Om Blåsrörets användande, sid. 20 r* 



