Man blandar noga én dél skmmädt sten* 

 ptllver med 2 d. vattenfri caustik kalk, inlägger 

 massan i en hessisk degel med lock, hvilken se- 

 dan upphettas i fjrugn till starkaste glödgning, 

 och hs^armed uthålles ju längre ju bättre. Den 

 hopbakade massan upplöses derefter i saltsyra, 

 afrökes dermed till torrhet och sönderdelas slut- 

 ligen med svafvelsyra under omröring, samt lem- 

 nas stående på ett varmt sandkapell ett dygn, 

 för decompositionenS) fullkomnande; utspädes 

 derpå med vatten och den genererade volumi- 

 nösa gipsen afskiljes på ett linnefiltrum, tvättas 

 och pressas slutligen emellan tvenne bräden. 

 Det genomgångna liqvidum fälles med kolsyrad 

 ammoniak eller ännu förmånligare, enligt Herr 

 N. W. Almroths uppgift, med kolsyrad kalk, 

 filtreras, afrökes till torrhet och glödgas; vid 

 återupplösning i vatten stannar mesta gipsen qvar 

 och afskiljes på filtrum, hvarefter vätskan blan- 

 das med en lösning af ättiksyrad baryt, så 

 länge fällning sker; svafvelsyrade baryten tages 

 på filtrum, och det genomgångna liquidum af- 

 dunstas till torrhet och glödgas. Då den smälta 

 koliga massan slutligen pulveriseras och upp- 

 löses i kokande vatten samt silas , innehåller 

 vätskan endast kolsyradt lithion. Jag har på 

 detta sätt af den använda portionen spodume'n 

 utbekommit nästall hela dess halt af lithion. 

 Methoden har likväl sina olägenheter, som be- 

 stå dels uti svårigheten att någorlunda väl kun- 

 na utluta den voluminösa gipsmassan, livari- 

 genöm tillika fäs en betydlig mängd sköljvat- 

 ten, som sedan måste afdunstas, och dels der- 

 uti, att äfven den bästa Carara»marmor alltid 

 innehåller litet talkjord, som gerna till en liteu 

 del medföljer och orenar äfvea det kolsyrade 



