dnbbelsalt, som decomponeras i giödgniiig och 

 lemnar iieutraifc svalVelsjradt iithion. 



Svafvelsyrad Lerjord och svafvelsyradt 

 Lithion. 



Min utförligare afiiaiidiing om lithion*) upp- 

 ger existencen af så Icallad lihion alun, men 

 Professor Gmelin i Tiibingen har, vid sina för- 

 sök Öfver lithion-salter, icke kunnat frambringa 

 nämnde dubbelsalt. Jag har sedan repeterat för- 

 söket och funnit min uppgift oriktig. Misstaget 

 härrörde deraf , att den till saltets beredning an- 

 vända lerjord, ehuru fälld med ammoniak och 

 väl uttvättad, säkerligen ändå hade qvarhållit 

 en liten portion svafvelsyradt kali. Detta kom, 

 jag dä icke att misstänka, och ansåg följaktligen 

 för gifvet, att det octaedriska salt, som först 

 ansköt, måste vara lithion-alun. Det nu omgjorda 

 försöket skedde med en större portion, och ler- 

 jorden, som dertill användes, var ganska noga 

 uttvättad. Det oaktadt ansköt först utur lösnin- 

 gen en liten portion salt af octaedrisk form, som 

 vid pröfning befanns vara riktig kali-alun, och 

 vid fortsatt afdnnstning bildades i stor mängd 

 svafvelsyradt liihion. Då man besinnar hvilken. 

 obetydlig mängd kali, som fordras för bildning 

 af alun, tror jag mig af förenämnde försök kunna 

 sluta , att den lerjord, som beredes af sistnämde 

 salt, aldrig kan uttvättas till den grad, att den 

 icke med svafvelsyra återigen kan lemna en, 

 ehuru högst obetydlig, portion alun. Som detta 

 salt är långt tröglöstare i vatten än svafvelsyradt 

 lithion , tror jag att man, vid förekommande be- 

 hof, temligen nära skiille kunna på denna väg 

 skilja kali frän lithion. 



*) Afliandl. i Fvsik &c. 6 H,, s. i58. 



