i335 



Vauqiielin, som i förening med Hecht, 

 först undersökte egenskaperna af Titanoxiden ur 

 Kutilen från S:t Yrieux *^, tog det sura Titan- 

 sjaade kalit för kolsyrad Titanoxid, (^Uvilkeii 

 mening Klaproth äfven sedermera gillade) **) 

 ehuruväl, då den genom tvättning blifvit befriad 

 fl an öfverflödigt kali, den alldeles icke fräste 

 med svior, och han trodde att Titanoxiden i 

 denna förening stod på en högre oxidations^- 

 punkt än i Rutil , emedan loo delar af den sist- 

 nämde, behandlade med kolsjradt kali, gåfvo 

 i57 d. kolsyrad Titanoxid, som i glödgning 

 förlorade endast 25 delar, hvilka han tog för 

 kolsj^^ra, men som måste hafva varit endast 

 vatten. 



Efteråt visade dock Vauquelin, då han 

 analyserade Rutilen från Käringbricka och Ana- 

 tasen, att hvad han förr hållit för kolsyrad 

 Titanoxid, var Titanoxid innehållande kali. 



Laugier "'*'**) uppgå f en method att erhålla 

 ren Titanoxid, som består deri, att man ur 

 en upplösning af det sura Titansyrade kalit i 

 saltsyra, skulle fälla oxiden med oxalsyra. Man 

 erhåller väl på denna väg en oxid, som är 

 temeligen ren, men som ännu innehåller ull- 

 räckligt jern , för att efter glödgning och afsval- 

 ning synas gulaktig. För att bekomma en så- 

 dan oxid, behöfver man dock ej betjena sig af 



Dessa innehålla 286,5 delar saltsyra, hvadan 844f<lc- 

 lar oxid, livarmed de voro mättade, måste inueliåll^ 

 83,6 1 5 eller 9,907 procent syre. 



*) Journal des mines N:o XV pag. 10. 



**) Beiträge 4. pag- i54. 



***) Annales de Chimie Tom. 8g. Annales du Muse'- 

 um T. 6 pag. gj, ocli Journal des Mines Vol. 19 pag. 

 478. 



