med en hård kropp, antar den genast stark 

 metallglans. Metalliska streket är messing-gult 

 eller likt färgen af magnetkis. Upphettad i 

 öppna kärl tar den eld vid börjande glödgning, 

 brinner med en blå svafvelläga och förvandlar 

 sig i Titansjra. Vid upphettning i en liteu 

 kolf med fin öppning, afger den något svafvel, 

 men hopsmälter man spetsen medan massan 

 ännu uppvärmes , så förlorar den icke mera nå-^ 

 got svaiVel. Denna egenskap tillhör svafveU 

 bunden Titan gemensamt med flere svafvel- 

 bundna metaller, som hålla svaflet svagt bun-^ 

 det , och uppkommer deraf att metallen oxideras 

 förr än svaflet. Öfvergjuten med salpetersyra, 

 uppvärmer den sig; nitrösa ångor utvecklas, 

 vätskan blir mjÖlkig, och fint fördelad Titanoxid 

 sätter sig till botten. Kokas alltsammans, så 

 hopbollar sig svaflet till en kula. 



Det säkraste och enklaste medlet att ana- 

 lysera svafvelbunden Titan, var förbränningen. 

 Den skedde of ver en spiri tuslampa med dub- 

 belt luftdrag på ett ganska tunnt platinableck, 

 hvars kanter voro något uppböjda. Till för« 

 bränningen togos blott utvalda stycken, hvilka 

 voro fasta och hårda och vid ringaste vidrÖring 

 glänste metalliskt. 1,017 gr. [svafVelbunden Ti- 

 tan gåfvo 0,767 gr. fullkomligt hvit Titansyra. 

 Om nu svafvelbindningsgraden i svafvelbunden 

 Titan är svarande mot oxidationsgradén i oxi- 

 den, så har, medan en atom svafvel förbrun- 

 nit, en atom syre tillkommit. Skilnaden emel- 

 lan bådas atomvigter, eller jo 1,1 6 (då en atom 

 svafvel väger 201,16 och en atom syre 100) 

 måste alltså förhålla sig till 100 som skilnaden 

 emellan 1,017 och 0,767, d. ä. såsom 0,260 

 förhåller sig till den qvantitet syre 0^767 Ti- 



