3r5 



gånger om året synes blomstra eller lysa gult 

 af sin Cistus Oelandiciis , som är dess egentliga- 

 ste växt. Detta allt erinrar oss icke litet om 

 Afrikansk natur, som på dylikt sätt försmaktar 

 under sommaren, men blomstrar under regn- 

 månaderna, och om de Iiöga Afrikanska sten- 

 öknarna, som beskrifvas på ett nog liknande 

 sätt. Men det är också annat, som deremot 

 påminner om mera Nordisk, kanske nästan Al- 

 pisk beskaffenhet. Man ser mellan de matt 

 blågröna gräsränderna att vatten betäckt kalk- 

 rutorna höst och vår, men saknaden af vegeta- 

 tion på dessa fläckar vittnar nog, att det då 

 icke så mycket närt som icke fastmera bortkylt 

 vegetationen. Det synes tydligen att kalkflisans 

 tunna och ofta från h varandra lossade lager, i 

 brist af all egen temperatur eller rättare delak- 

 tighet af jordens inre temperatur, äro lika be- 

 nägna att under de kallare årstiderna emottaga 

 kyla, som under den varma att antaga hetta, 

 hvilket förra dessutom nästan icke hindras af 

 snöbetäckning' om vintern. När man samman- 

 tager alla dessa omständigheter, så blir det icke 

 underligt att Alfvarens vegetation är så fattig 

 och så egen samt att den bibehållit sig sådan 

 frän urminnes tider intill våra dagar. Alfva- 

 rens storlek och vidd, såsom intagande nästan 

 hälften af egentligaste Öland, eller sträckande 

 sig från Otfcenby och Ås nästan allt till Skogs- 

 by i Thorslunda och Gårdby, ökar ansenligt 

 verkan af allt det anförda, så väl inom den- 

 samma som utom den på det öfriga Öland. Den 

 tiil följe af sina beståndsdelar mest skarpa Alf- 

 varen tyckes vara midt fÖr Södra Möckleby, 

 der Cistus Oelandicus blir hvitludden ; men i an- 

 dra afseenden har den sina mest utmärkta 



