I 113 



syra i kiseljord, jernoxid och lerjord; af de sed- 

 nare likväl endast ringa spar. Det följer häraf, 

 alt orsaken till kiseljordens svaita färg, så länge 

 den var våt, och hvilken den, efter torkning och 

 glödgning, återtog så ofta den blöttes, härrörde 

 från en liten portion chroinoxid-jernoxidul, som 

 har den egenskapen att icke angripas af kungs- 

 vattnet. Denna chromoxid-jernoxidtd synes hafva 

 funnits såsom sådan inblandad i metalhnassan. 



Lösningen i kungsvatten fälldes med kolsy- 

 rad kalk. På förut anförda sätt erhölls 0.086 gr. 

 nickeloxid. Ingen koboltoxid stannade i lösningen. 



Jernoxiden åter, upptagen af saltsyra och 

 utfälld med ammoniak, vägde efter glödgning 0.366. 



Min förmodan, att den kunde hålla chrom- 

 oxid, föranledde att smälta den med kolsyradt 

 kali, lösa i vatten, mätta med salpetersyra, och 

 fälla med salpetersyrad qvicksilfveroxidul. Jag 

 fick en ymnig färglös fällning, i hvilken ingen om- 

 ständighet tillkännagaf ringaste spår af chrom; 

 men, som glödgad, lemnade en sur, gulaktig mas- 

 sa, som befanns hufvudsakligen bestå af fosfor- 

 syra och qvarhållen qvicksilfveroxid. Genom den- 

 na åtgärd hade jag förlorat möjligheten, att med 

 någon tillförlitlighet bestämma fosforsyrans myc-r 

 kenhet. Den oxiderade massan hade således gifvit 



Jernoxid med fosforsyrad jernoxid . . o.36r 



Nickeloxid 0.086 



Kiseljord med ett spårafchromoxid-jernoxid. o.o'y4 



0.521. 



Af detta ofullkomliga försök, som, genom 

 brist på nytt material icke kunnat omgöras, föl- 

 jer dock, att vid jernets upplösning afskiljes, i 

 tillstånd af sin fördelning, en förening af jern 



