I p 



och nickel med InsCor, livilkcii synes Iialv;! v.iril 

 lil])Iancla(l iiicil dcj» ^^n^;l jci iniiassjiii, ocli scni 

 iir ])cly(lliql rikare pA nickel, sainl troligen ulL;»')r 

 Jjasen al de krislalliniska (iqurcr, livilka pa nic- 

 teorjern genom etsning fram komma. Jcmlc don- 

 na förening innehåller den, likviil endast i mv- 

 kanisk inblandning, (U:n n)l)ildade kiseljordun, och 

 det äfvenlcdcs nybildade brännbara ämnet af kol, 

 qväfvc, väte och syre. (nKM\v\s a/,ulminsyra). 



De förut omtalade Ijidlcn blefvo under tork- 

 ning nära guldgula, lika till färgen den anlöj)- 

 ning, som visai" sig j)a de Widman.städlska figu- 

 rerna, efter upphettning. De dragas al' magneten, , 

 hvarigenom de kunde skiljas vid en ringa qvan- 

 titet ännu qvarvarandc friimmande inblandning. 

 Med microskopet ujipläckles deribland tvcnnc i 

 små, fullkondigt runda kulor, efter utseende smäl- 

 ta fjäll. 



0.619 gr. af dessa med magneten utdragna 1 

 fjäll, analyserades på följande sätt. Massan glöd- 

 gades i en ström af syrgas. Den gaf intet vid- • 

 brändt och intet vatten. Vid glödgning ländes ', 

 den och brann svagt. Gasen leddes genom en t 

 blandning af chlorcalciumlösning och kauslik am- < 

 moniak i ett rör, likt det som af Leibig använ- 

 des vid organiska ämnens förbränning. Sedan 

 förbränningsfenomenet, som gick frän periferien 

 till massans medelpunkt, upphört, utan att af en 

 starkare hetta kunna återkallas, afbröls försöket. 

 Efter några timmar afsatte sig kolsyrad kalk på 

 rörets insida. Den lemnades i 24 timmar, h var- 

 efter vätskan uthälldes klar, och den på glaset 

 fastnade kolsyrade kalken, kunde afskÖJjas med 

 vatten. Den löstes sedan i saltsj^ra, fälldes med 

 oxalsyrad ammoniak, och gaf o.cyS gr. kolsyrad 



