44 



ntveeklingsordning är descenderande, a. ä. spetsen 

 den äldsta, basen den sist bildade delen; i axeln 

 är basen den äldre delen och utvecklingen adscen- 

 derande. Häraf blir vä! en följd, att de appen- 

 dikulära oiganerna äro till sin utveckling begrän- 

 sade; axeloiwanerna derernot obegränsade. 



Det är Scht.eeden som skarpast, om icke först, 

 uppdragit skillnaden emellan växtens 2:ne sålunda 

 bildade grundorganer; som först uttalat den lag, 

 b varefter alla, under endera af de nämnda grund- 

 organerne innefattade, växtens delar utveckla sig. 

 (Jemf. Grundz. II. p. 112 och följ.) 



Dä alla följande bestämningar ytterst bero på 

 riktigheten af denna första, så är det af vigt att 

 tillse det denna hvilar på en fullkomligt säker 

 grund. Kan alltså den Schleidenska definitionen 

 på axel och appendikulära organer (stam och blad) 

 anses som riktig? *"" 



Med afseende på stammen lär det väl icke 

 kunna nekas, att utvecklingsordningen är adscen- 

 derande och obegränsad, så länge fråga är om en 

 stam, som icke genom artikulationer afdelas. Men 

 det torde vara tvifvel underkastad! om uppgiften 

 är riktig, då det gäller sådane stammar, som bestå 

 af liksom begränsade delar. Så vidt jag kunnat 

 se är uppgiften bestämdt oriktig i afseende på 

 flera axelorganer, som icke utgöra en omedelbar 

 fortsättning af den del, derifrån de utgå. Obser- 

 verar jag utvecklingen af umbellaternes blomster 

 ifrån den tidpunkt, då de om våren ligga inne- 

 slutna inom den nyss öfver jorden höjda knoppen, 

 så visar sig, att umbellans radierande peduncler 

 framskjutas, med spetsen före, ifrån ett hemisfe- 

 riskt receptaculum; de yttre, eller de hemisferens 

 bas närmaste, utskjutas först, de öfre och inre följa 

 småningom efter, tills utvecklingskraften synes lik- 



