49 



ligen förbi if va stationära, än, och detta ofta inom 

 samma pluma, förlänga sig till en gren, som i sin 

 ordning åter får blad. Förhållandet torde vara 

 här såsom hos de nämnda Conferverna. Grenen 

 utskjules som en liten icon ifrån stammen, öfver- 

 går småningom till cylindrisk form och kan slut- 

 ligen sjelf blifva stam för delar, som derifrån ut- 

 veckla sig. 



I fall man clå hos dessa lägre växter får 

 tala om axlar och blad, så visa de anförda exem- 

 plen, att en del (gren) kan i början utvecklas 

 som appendikulärt organ, men sedan öfvertaga 

 axelorganers utvecklingssätt och sjelf bli axel för 

 nja delar. Det har ofvanföre biifvit visadt, att 

 förhållandet är enahanda hos de högre växterna 

 (pedunclerna hos Umbellaterua, bladet hos Acer 

 med flere). 



Det synes mig sålunda visserligen riktigt, 

 att med Schleiden antaga, det en bestämd lag 

 gifves för utvecklingen af växternas 2:ne grund- 

 organer; men sådan denna lag af honom är upp- 

 ställd, motsäger den visserligen de bestämningar 

 af stam och blad-delar, som under h varje förhål- 

 lande torde böra fasthållas. Jag vågar tro att 

 anledningen härtill bör sökas deruti, att denna 

 lag för organernas utveckling icke biifvit genom- 

 förd till den grundprincip, som genomgår hela 

 växtlifvet. De exempel, jag ofvan anfört, äro tagna 

 af en växt (Bryoipsis), hvars hela fröns utgöres af 

 en enda sammanhängande säck (cellulens utveck- 

 ling); af en (Confervaj hvars fröns utgöres af en 

 enda cellulrad (cellulseriens utveckling); och vi- 

 dare ifrån högre växter med sammansatta blad 

 (Acer m. fl.) och sammansatta stammar (Umbella- 

 terua). Öfverallt synes samma lag återkomma 

 K. V. A. Handl. 1849. 4 



