50 



och i de minsta delar, der njbildning kommer i 

 fråga. Jag skulle da vilja modifiera den Schlei- 

 denska lagen sålunda: H varhelst nya delar bildas, 

 tenderar växten att afsöndra (individualisera') en del 

 (eller delar) af den cellbildande massan, hvilken del 

 då förhåller sig som appendikulärt organ till den stam 

 livar ifrån den särskildes, men kan sjelf blifva axel- 

 organ till delar, som derifrån utgå. Liksom bladet 

 (med sliplema) sålunda är appendikulärt organ 

 till stängeln, så åro stiplerna appendikulära orga- 

 ner till bladet; i bladet (sårskildt) är costan axel- 

 organ till de 11 i kar, som derifrån utgå. I de 

 sammansatta bladen detta i flera grader. Så för- 

 hålla sig ock pedunclerna såsom appendikulära 

 organer lill den stam, derifrån de utgå, men blifva 

 sjelfva axelorganer för pedicellerna i umbellulan 

 o. s. v. 



Om således det jag anfört äger sin riktighet, 

 så torde det vara klart, att den skarpa begräns- 

 ning, som man uppdragit emellan axlar och ap- 

 pendikulära organer, i naturen verkligen icke exi- 

 sterar 2 ). Men borttagandet af den skarpa be- 



3 ) Man inser lätt att förklaringen af alla växtens delar 

 beror ytterst på grundorganernas törsta bestämning. 

 Öm man med Schleiden utgår ifrån följande satser 

 (Grundz. II. p. 314): Axel och blad åtskiljas icke 

 genom yttre for niolikhet, utan genom olika utveck- 

 ling ssätt; hos bladet blir spetsen först, basen sist 

 bildad; hos axeln är förhällandet omvändt. Hvad 

 som regelmässigt från sig utvecklar normala knop- 

 par är aldrig blad utan en axel; så blir man äfven 

 i konseqvent följd deraf tvungen, att i geimen infe- 

 rum förneka ingåendet af Calyx — "den som Calyx 

 ansedda delen är ett axelorgan, som utvecklat sig 

 flaskformigt" /. c. p. 249 fig. 170 — 1. Emedan stig- 

 mat hos några växter utvecklar sig sednare, utskju- 

 tande ifrån gcrmen, så blir en legumen ett axelorgan 

 liksom Liliaceernes frukt {l. c- p 312); andra exem- 



