DD 



närmaste kanterna; än bilda de ett bladet mot- 

 siltande organ, da det är vid den från bladet af- 

 lägsnare kanten som sa mmansmä Ilningen skett 

 (flera Åstragali); än bilda de en på alla sidor slu- 

 ten hylsa (Magnolia, Ficus, Rheum ni. fl.), då en 

 sammansmältning ägt rum vid båda kanterna. 



Arven stiplerna ifrån olika blad kunna på 

 detta sätt sammansmälta. Hos Humulus äro bla- 

 den oppnsita och decusserade med 2:ne stipler, 

 som nästan äro förenade med bladen till en krans. 

 Att hvardera slipulan motsvarar 2:ne är bevisligl, 

 så väl af den tuklufna spetsen, som af de 2 svaga 

 costas, h vilka fortsätta i stipulan den 6-kantiga 

 sljelkens 4 stiplerna motsvarande kanter. Men 

 om sliplerua här motsvara 2:ne, så måste dessa 

 tvänne tillhöra olika blad, efter den ställning stip- 

 lerna ha i afseende på bladen, jemföi d med stip- 

 ler n a s ställning hos andra växter. Sådant synes 

 jemväl förhållandet vara hos många Ruhiacea*, der 

 blott tvänne stipler finnas jemte de motsittande 

 bladen. 



Att stiplerna i ofvan citerade exempel mot- 

 svara tvänne torde äfven kunna bevisas deraf alt 

 mänga närstående växter ha dem än fria, än sam- 

 manhängande. Magnolia och Liriodendron, Melian- 

 thus major och M. comosus, in. fl. 



3. Stiplerna till en del hopvuxna med bladet. 

 Den allmännaste form, hvarunder stiplerna upp- 

 träda, är kanske den då de förekomma såsom 

 tvänne bladskaftet nedtill bevingande organer, hvars 

 ö!re ända då vanligen är mer eller mindre fri. 

 I denna form förekomma de hos Rosacece, Legu- 

 minosce o. s. v. Att de här äro samma organer 

 som de fria stiplerna synes uppenbart hos några 

 växter (Laihyrus aphaca m. fl.), der bladet icke 

 utvecklas, men de starkt utvecklade stiplerna för- 



