57 



Så hos Liriodendron, der de yttersta stiplerna äro 

 bruna (Peruhe); det närmaste stipelparets kanter 

 ofta svagt färgade; de följande alldeles gröna. I 

 form och ställning är för öfrigt överensstämmel- 

 sen fullkomlig. Detsamma gäller om Amenlace- 

 erne. Hos Corylus, Fagus m. fl. är offergången 

 ifrån Perulae till Stipulae omärklig. Perulae sitta 

 parvis liksom Stipulae, men ulan något blad i sin 

 vinkel, eller med blott rudiment dertill i de ne- 

 dre — emellan Perulae — med allt mera ulbildadt 

 blad i de öfre — emellan Stipulae. En enda pe- 

 rula motsvarar här öfverallt en enkel stipula. 



Men dessa fall äro sällsyntare; det vanligaste 

 förhållandet är all hvarje fjäll i sjelfva verket 

 motsvarar på en gång de båda stiplerna och bla- 

 det, bvilka organer blifvit modifierade sa, att bla- 

 det inom de ytlre slipelparen icke kommit till 

 utveckling, och båda stiplerna sammansmält till 

 en enda; i de följande komma både stipler och 

 blad till utveckling; i de inre deremot komma 

 bladen till utveckling och stiplerna utvecklas obe- 

 tydligt eller alls icke. 



I den outvecklade knoppen hos Staphylea äro 

 stiplerna stora, hinnaktiga och sittande 2 och 2 

 vid de decusserade bladparen. Ett par stipler sitta 

 sålunda opposita mot det andra bladets stipler; 

 och emedan bladen äro decusserade bli slipelpa- 

 ren det äfven. Af denna dekusserade ordning sy- 

 nes lätt, att de yttre perulae, som sitta tvänne 

 midt emot b varandra, motsvara hvarje ett par 

 stipler. Att ett blad äfven ingår i perulan synes 

 af de ofta, men svagt, utvecklade bladanläggningar, 

 som synas vidhänga fjällen. Öfvergången ifrån 2 

 stipler till ett perulaefjäll är hos Staphylea uppenbar. 



Ingenslädes är dock denna öfvergång tyd- 

 ligare än hos Tilia alba, der blad och stipler 



