59 



ännu ha antydning till en stipular-utbreclhing. 

 Dessa öfvergångar äro i synnerhet tydliga hos 

 Fraxinus, Ailanlhus, Gymnbcladus o. s. v. Fjäl- 

 len ha ;- öfverallt samma ställning; som bladen. De 

 Yttersta afFalla tidigt; de inre qvarsitta något län- 

 gre. Älven de yttersta ofullkomligt utbildade bla- 

 den, som ha sina petioli bevingade med stipier, 

 afFalla hos oss kring midsommarstiden (af Fraxi- 

 nus excelsior) — genom sin koita tillvaro liksom 

 erind rande om t\tn hos dem ännu öfvervägande 

 slipelnaturen. 



Det anförda torde vara tillräckligt att berät- 

 tiga till det anlagande, att perulce motsvara stip- 

 ier 3 ), hvilka än utveckla sig till skilda organet {lÅrio- 

 dendron, Amentaceai), än sammansmälta inbördes {Rosa, 

 Amorpha, Staphylea m. fl.) / bladets och stiplernas 

 förhällande till hvarandra synes en viss motsatts äga 

 rum i utvecklingen. Stiplernas utveckling är öfver- 

 handtagande i de nedre, bladets i de öfre appendiku- 

 lära organerna inom samma sammansatta knopp. Hos 

 många växter kommer bladet till ingen utveckling 

 emellan de nedre stipelparen; och deremot komma stip- 

 lerna till ingen utveckling hos de öfre bladen. 



5. Tegmenta hos örter. Motsvarande perulas 

 hos de trädaitade växternas knoppar, förekomma 

 hos våra perennerande örter underjordiska, ofta 



3 ) Alla äldre författare, som uttalat någon åsigt om 

 naturen af Perulae, antaga dem. som jag tror allmänt, 

 tär outvecklade blad. Äfven de nyare, som uttalat 

 sig för identiteten af perulae och stipier, synas dock 

 ha svårt att lösslita sig ifrån det äldre betraktelse- 

 sättet. Om sålunda Schlfiden på ett ställe förklarar 

 perulae for stipier (hos Corylus), så säger han kort 

 derefter, att de egentligen äro de nedersta bladen på 

 den från knoppen sig utvecklande axeln. [Grundz, 

 p. 206.) 



