78 



Dessa stiplernas och bladets olika förhållan- 

 den synas nästan — nemligen så vid t mina ob- 

 servationer räcka — vara konstanta inom samma 

 familj. Hos alla (?) Monocotyledoner, hos Nym- 

 phceacece, Ranunculacece, Magnoliacece, Polygonece, Be- 

 goniacece, Saxifragece, Umbelliferce, Araliacece, Parony- 

 chiece, Rosacece, Plumbaginece, Rubiacece (alla ?) Sta- 

 phyleacece, Ulmacece, Artocarpece, Platanece, m. fl. om- 

 sluta stiplerna icke det blad, vid hvilket de äro 

 insererade, utan först det följande, som genom ett 

 utveckladt internodium är skildt derifrån. Dere- 

 mot omsluta stiplerna det blad, vid hvilket de äro 

 insererade, hos Tiliacece, Malvacece, Alsinece, Euphor- 

 biacece, Geraniacece, Violariece-, Passiflorece, Ampelidece, 

 HamamelidecE, Rhamnece, Leguminosce (alla ?), Urticece, 

 Amentacece o. s. v. Många aflina familjer (Staphy- 

 leacece och Rhamnece, Paronychieci' och Alsinece, Ar- 

 tocarpece och Urticece, Platanece och Amentacece, Ro- 

 sacece och Leguminosce) äro således i detta afse- 

 ende olika. 



VI. Stiplernas betydelse. 



Jag har ofvanför sökt visa, att den skarpa 

 skillnad, som man på papperet uppdragit emellan 

 axlar och appendikulära organer, i sjelfva verket 

 icke existerar, men att borttagandet af den skarpa 

 gränsen dock icke hindrar att vissa delar kunna 

 anses ha en mera afslutad utveckling (blad), an- 

 dra en mera oafslutad (stam). Växtens grundlag 

 är en bildsam massa, derifrån delar afskilja sig 

 (individualisera sig), än under form af stammar, 

 än under form af blad. Efter olika växters olika 

 natur blir denna individualisering än mera skarp, 

 än sammanflyta delarne. Typiskt synes växten 

 skilja emellan ett uppstigande organ (axel) och ett 

 nedstigande (rot); emellan ett central-organ (axel) 



