105 



Den jordart som förekommer i katapleiiteu 

 har jag här tills vidare kallat zirkonjord, emedan 

 den i många fall liknar den jord som förekommer 

 i zirkoner och hyacinther och som enligt Svan- 

 berg år en blandning af flera jordarter. Sålunda 

 blir ifrågavarande jordart genom »lödgning olöslig 

 i syror, men löses i smältning med surt svafvel- 

 syradt natron; dess lösning fälles af svafvelsyradt 

 kali; i kolsvrad ammoniak är den lösli°; med 

 chlorvätesyra ger den ett kristalliserande salt, 

 som vid lindrig upphettning förlorar en del af 

 sin syra och blir olösligt i vatten. Men i andra 

 fall af viker dan från de egenskaper h vilka upp- 

 gifvas tillhöra zirkonjorden , nemligen: 



l:o. -Zirkonjordens egentliga vigt uppgifves 

 vara 4.3; jorden i katapleiiteu har 5.5 eg. v. 



2:o. Berzemus uppger i sin lärbuk 1 ) äfven- 

 som i sin afhandling om thorjorden 2 ), der det 

 anföres såsom ett skiljemärke mellan thorjord och 

 zirkonjord, att den sednares lösning icke fälles 

 af cyanjernkalium. Den nu ifrågavarande jordens 

 lösning fälles derernot af detla reagens, b vilket 

 älven, enligt H. Rose, skulle vara händelsen med 

 zirkonjorden. 



3:o. Zirkonjorden gifver med oxalsyra ett 

 salt som är olösligt till och med i ett öfverskott 

 af oxalsyra och svårlöst i andra syror. Härpå 

 grundar sig den af Dubois och Silveira angifna 

 methoden att rena zirkonjord från jernoxid, nem- 

 ligen att koka med en lösning af oxalsvra, då 

 jernoxiden löses, men oxalsvrad jord återstår olöst. 

 En icke sur lösning af jorden i katapleiilen fälles 



') Lehrbuch 5:le Au fl. Th. III, p. 506. 

 2 ) Vet. Akacl. Handl. 1829, p. 16. 



