148 



nu, då vetenskapen oupphörligt skridit framåt, 

 och der under en säker kännedom om de äldres, 

 särdeles Linnés åsigter och bestämningar blifvit i 

 flera afseenden nödvändig, och det icke minst ge- 

 nom de i nyare tider, vare sig mer eller mindre 

 behöfliga, men of!a vidtagna sönderdelningarne af 

 många, numera såsom kollektiva ansedda arter; 

 hvarvid, för åtgörandet af frågan om hvilken form 

 borde företrädesvis förslås under det LinnEeiska 

 namnet, och h vilka icke, många stridiga åsigter 

 föifaltarne emellan oupphörligt gjort sig gällande, 

 åsigter, som, grundade ensamt på ej nog bestämda 

 eller hvarandra motsägande uttryck och stundom 

 för vidsträckta diagnoser i Linnés arbeten, eller 

 på en icke alllid säker och nog upplysande syno- 

 nymik, oflast af andra författare blifvit betraktade 

 såsom på sin höjd sannolika suppositioner, och 

 såsom sådana, genom upps-läl lande emot dem af 

 andra dylika, lika mycket eller lika litet på öf- 

 ver tygande visshet grundade antaganden, bekäm- 

 pade, ehuru alltid af sin npphofsman med ifvef 

 förfäktade. Om äfven denna, ofta bittra polemik 

 någongåns; ledt till ulfinnande af det sanna för- 

 hållandet, och såmedelst medfört åtminstone nå- 

 got gagn för vetenskapen, så motväges likväl detta 

 i dubbelt mått deraf, att en stor del af den tid 

 och af de krafter, som eljest kunnat egnas ute- 

 slutande eller mera omedelbart åt vetenskapen, 

 blifvit på detta sätt förspillda och splittrade, i 

 de flesta fall ulan andra resultater, än grundläg- 

 gandet af ständigt flera, ständigt lika oförenliga 

 åsigter och nya strider, h vilka, i synnerhet på 

 dylikt sätt uppkomna, lälteligen kunna bidraga till 

 den falska rigtningen hos vetenskapsmännens verk- 

 samhet, att göra vetenskapen till medel, och icke 

 till mål. 



