lOl 



på filtrum, att, sedan salterne äro Lorlföide, 

 hydratet Legynner upplösas i tvättvattnet och 

 detta fortfar i tilltagande till dess att intet mer 

 återstår på filtrum. Det genomgående gula vatt- 

 net fälles äter om det upptages i den salthal- 

 liga vätskan, som först silades. 



Om hydratet, sedan det hegynnte upplö- 

 sas af vatten, lägges på sugpapper, som insu- 

 ger den återstående saithaltiga vätskan så mörk- 

 nar det och lår en glänsande yta, likt ett vext- 

 extract, sovn hegynner att deliquescera, och pap- 

 peret omkring färgar sig grönt eller blått. Ge- 

 nom denna åverkan af luften ökes i Letydlig 

 mån hyd råtets benägenhet att lösas i vatten. 

 Då det efter några timmar öfvergjutes med vat- 

 ten, färgar detta sig grönt, deraf att det ut- 

 drager en portion nybildad hUi oxid. Afliälles 

 detta och den grönblå vätskan afsköljes hvar- 

 efter nytt vatten påslås, så är den biå oxiden 

 borttvättad och m.in får en roströd upplösning. 

 Hydratet är icke lättlöst i vatten och det for- 

 dras mycket vatten för att helt och hållet upp- 

 lösa det. Denna lösning rodnar lakmuspappe- 

 ret, den har en svag sammandragande och ef- 

 teråt något metallisk smak. Blandad med sal- 

 miaksupplösning grumlas den, hydratet utfäl- 

 les fullkomligt, vätskan blir färglös och har löj- 

 lorat egenskapen att rodna lakmuspapj^eret; der- 

 emot har det fällda hydratet bchåilit denna 

 egenskap. Förvaras en mättad upplösning af 

 hydratet i en för luftens åtkomst tillstiingd fla- 

 ska, så stelnar det, efter ett par veckor, för- 

 vandlas till ett gelce och lösningen har förlo- 

 rat niigot af sin genomskinlighct. Öfverlemnar 

 man lösningen på ett urglas till frivillig af- 

 dunstning, så gelalincrar den först och inlorr- 



