243 



salt, som var kolsyradt lllhion, hvaraf ännu 

 något mer erhölls uiuler den concentrerade vät- 

 skans atkylning Lill — 10°. Den syriipstjocka mas- 

 san var blekt lioningsgul. Den avdunstades än- 

 nu ytterligare i luTttomt rum öfver calcinerad 

 potaska. (^Svafvelsyra passar ej för svafvelsal- 

 ternes afdunstiiiug, emedan, då svafvelbunden 

 vätgas utvecklas, upptages den af syran, som i 

 stället utvecklar svafvelsyrlighet, livilken con- 

 denseras af den vätska som afdunstas). Då 

 saltet hunnit den stadga, att lösningen knappt flöt 

 mer, genomväfdes det af en oredig saltmassa, 

 h vartill det slutligen alldeles förvandlades. Det 

 fugtas i luften och är lättlöst i alkohol. Afdun- 

 stadt i öppen luft afsatte det gula, långa, pris- 

 matiska kristaller af LS'*. 



Då vätesvafla i gasform ledes Öfver glödan- 

 de kolsyradt lithion, får man en mörkbrun mas- 

 sa, som slutligen smälter och som efter afsval- 

 ning blir i det närmaste färglös, något dragan- 

 de åt gult. Den fäller mangansalter med ut- 

 veckling af vätesvafla och är således vattenfritt 

 vätesvafladt svafvellithium, h vilket, likt de öf- 

 riga eldfasta alkaliernes motsvarande saiter, bi- 

 behåller sig i glödgning. 



Vätesvafladt s-vafvelbarium. Barytjords- 

 bydrat blandades med vatten, h varigenom led- 

 des en ström af vätgas. Den, efter i 24 timmar 

 fortsatt operation, erhållna lösningen afdunsta- 

 des i retort i en atmosfer af vätgas. Under af- 

 svalning ansköto tvenne slags kristaller. Det ena 

 utgjordes af färglösa sexsidiga taflor och det an- 

 dra af långa gula prismcr. Intetdera befans 

 vara det vätesvaflade saltet. De sexsidiga taflor- 

 na voro jordens hydrat och de gula prismerne 

 beslodo afBaS"*. Den ej kristalliserade vätskan 



