1 47 



na vätesvaflan i egenskapen alt liiinna förenas 

 med baser. Vid den undersöknins; jag, i säll- 

 skap med den framledne engelske Chemisten Dr. 

 Marcet, anställde öfver sammansättningen af den- 

 na kropp, försökte jag förena den med saltbaser 

 och ådagalade att sådana föreningar gifvas. Men 

 man trodde då att syrsatta baser förena sig så 

 väl med vätesvaflan, som med andra icke syre- 

 haltiga syror, och till fÖlje deraf ansåg jag des- 

 sa föreningar såsom innehållande svafvelbundet 

 kol förenadt med syrebaser. Ett annat misstag, 

 som jag dervid begeck, var att, då det svafvel- 

 bundna kolet behöfde flera veckor för att upp- 

 lösas af kali eller ammoniak, och derunder, ge- 

 nom det en gång bildade saltets sönderdelning, 

 på bekostnad af luften i flaskan, en betydlig 

 portion svafvelbundet kalium af hÖgre svafvel- 

 bindningsgrader genererades, anse de fällningar 

 jag erhöll genom dessa upplösningars blandning 

 med jord och metallsalter, för att vara rena kol- 

 svaflade föreningar, då dereraot de caracterer, 

 jag angifvit för en och annan af dem, tillhöra 

 förnämligast metallens supersuHin^etum , t. ex. 

 fällningen med blysalter, som var rÖd och svart- 

 nade om en stund, fällningen ur qvicksilfver- 

 chlorid som var brandgul ^-Q o. s. v. Vid för- 

 söken öfver de svafvelbundna alkalicrna ådaga- 

 lades tillräckligt misstaget i afseende på menin- 

 gen om dessa salters sammansättning och jag 

 får nu tilliällo att rätta det felaktiga i uppgif- 

 terna om några kolsvaflade salters egenskaper. 

 Det är ganska svårt att erhålla fullt rena 

 kolsvaflade salter, emedan kolsvaflans frändskap 

 är så svag att den icke sönderdelar vätesvaflade 



*) A.fhandl. i Fysik, Kemi och Miucialogi V. cGG. 



