^49 



De alkaliska jordmelallcinas och de egeiiU 

 liga metallernas kolsvaflade salter sönderdelas 

 på det sätt att, om saltet håller chemiskt bun- 

 det vattenjSu utvecklas svatVelbiindet viite och 

 svafvel, och kolsyrad oxid återstår. Detta äf 

 likväl mera sällan fallet, utan vanh*gen bortgår, 

 då upphettningen sker med tillräcklig varsam- 

 hetj kolsvafla ensam eller med litet vatten och 

 sedan återstår svafvelbasen ren. Sådana svaf- 

 "Velbaser, som lätt oxideras, forstöi'as under torrk* 

 ningen och ge då i destillation invecklade 

 producter, såsom kolsjra , svafvelsyrlighet, va»- 

 tesvalla och svafvel. Salter som bibehålla sig i 

 torrkning äro framför andra: kolsvaflade svaf^ 

 Telplatina, kopparsvafvel^ svalVelbly och jern* 

 svafvel, hvilka alla återge kolsvaflaii i destilla- 

 tion. Sakerna af svafveljern och svafvelman- 

 gan deremct som i torrkning till en viss grad 

 oxideras, gifva intet spår dertill. 



De kolsvaflade salterne af de 8 alkah'ska ra*- 

 dicalerne hafva i concentrerad lösning en djup 

 orangefärg. De smaka hepatiskt, men tillika nä- 

 •got brännande, pepparaitadt, som tydligen er- 

 inrar om smaken af koLsvaflan, och skilja sig 

 deri genom bestämdt från alla andra svafvel- 

 salter. 



Då de i fast form blandas med en sjMrt, 

 t. ex. saltsyra, får man en röd oljhk vätska, 

 upptäckt och beskrifven af* Zeise. Denna vätska 

 iir en förening af vätesvafla och kolsvafla, ocli 

 varar icke länge, förr än viitesvafian löst sig i 

 vattnet och lemnar kolsvaflan oklar qvati Då 

 man med saltsyra sönderdelar en upplösning 

 nt' ett kolsvafladt salt, så får man eu mjölklik 

 vätska, lik den af hepar, som på lika vis sön- 



K. r. A. ILmdl 1 8*5. Sl. II. '7 



