25S 



af svafvelbunden vätgas, men sönderdelningen 

 går vida trögare än af arseniksyrlighet. Hasti- 

 gare sker den om ett vätesvafladt salt blandas 

 jiied ett arseniksyradt och sedan saltsyra till- 

 sättes, hvarvid arseniksvaflan utfälles. Den lik- 

 nar till utseende på väta vägen beredd orpi- 

 ment till den grad , att ögat svårligen upptäc- 

 ker någon olikhet i färgen, om icke att den är 

 ljusare och kanske renare citrongul, d. ä. utan 

 inblandning af brandgult. Den är olöslig i vat- 

 ten och kan uttvättas utan förlust, hvilket, som 

 Lekant är, icke är händelsen med arseniks vaf- 

 lighet, om vattnet icke håller öfverskott pä sy- 

 ra. Den smälter trögare än svafvel och blir 

 efteråt af en mörkare rödaktig färg; sublime- 

 ras oförändrad; sublimatet afsättes utan alla 

 tecken till kristallisation i form af en mörkbrun 

 segflj^taiide massa, som kallnad är genomskin- 

 lig och svagt gulröd. Kokad med alkohol un- 

 dergår den en partiell sÖnderdelning, alkoholn 

 afsätter under afsvalning fina kristalifjaU af svaf- 

 vel och det olösta har fått en djupare färg. 

 Arseniksvaflan rodnar icke lakmuspapper vid 

 luftens vanliga temperatur, men leder man ån- 

 gor af kokande vatten på det ställe den ligger, 

 så rodnar det. Äfvenså förändrar den icke lak- 

 musinfusionens färg, men kokas den dermed, 

 så blir den röd, utan att vid afsvalning åter 

 blifva fullt blå. Den löses med största lätthet 

 af alkaliernes hydrater, af caustik ammoniak, 

 om den är concentrerad, och af de alkaliska 

 jordarternes hydrater. Ur vätesvaflade salter 

 utdrifver den med häftighet vid luftens vanliga 

 temperatur, svafvelbunden vätgas Qd. ä. väte- 

 svaflan), särdeles då lösningen är concentrerad, 

 samt ur så väl kolsyrade, som tväfait kolsyra- 



