förhälla sig alldeles lika. I destillalloii afgcr 

 det hvarlvcii svafVel eller svafvclarseiiik och smäl- 

 ter vid mil rötlglodgiiing till en glänsande grå 

 nietailkula, utan att afgifva nägot lljgiigt. Ku^ 

 lan är mjuk, tar packning under hamnpiren och 

 kan ej pidveriseras. I öppen luft hovLijränncs 

 arseniksvallan lätt och leranar svafvelsilfver. Det 

 är anmärkningsvärdt att siifret, hvars oxid är 

 en så svag basis, är deremot såsom svafvelba- 

 sis så starkt, att det kommer de alkaliska svaf» 

 velbaserna nära. Detta sammanhänger med 

 metallens utmärkta frändskap till svafvel. 



Arsen'iks'vajl.adt guldsvafvel är lösiigt med 

 rödbrun färg i vatten. Det Lasiska saltet fal- 

 los med mörkbrun färg, men upplöses åter, då 

 det tvättas pä fdtrum. Blandas lösningen med 

 svafvelsjrad jernoxidul, så fälles ett gulbrunt 

 ämne och vätskan blir färglös. 



Jrseniksvajladt platinasvafvel ger, så väl 

 neutralt som basiskt, en mörkgul upplösning, 

 som efterhand blir mörkbrun, utan att fällas. 

 Svafvclsyrad jernoxidul fäller derur ett svart- 

 ])runt, nära svart ämne och lösningen Llir 

 färglös. 



Arsemksvnfladt s^vafvelcJirom är, så väl neu- 

 tral som basisk, smutsigt gul och efter torrk- 

 ning orent brandgul. 



Ar seinks'vajladt moljbdcnsvafvel gaf en vac- 

 kert gulbrun upplösning, som efterhand mörkna- 

 de, men afsatte ingen fällning. 



Arseiuksvajladt svafvelantimon bildar en 

 brandgul, lättsmält förening. 



J ag har nämnt att de arseniksvaflade saltcr- 

 na bilda dubbelsalter. Sådana äro visserligen 

 dessa upplösningar af ett arscniksvafjadt melall- 

 K. r. 4. Uandl, i8a5 St. II. 19 



