33o 



krökta och spetsiga käkar. En del af dessa 

 djur, nemligeu de så kaliade Bläckfiskarna, ha^^ 

 va icke något ulbildadt snäckskal; men största 

 delen hafva en snäcka, och hos de flesta, blan4 

 dessa är hon röångruramig, samt antingen all- 

 deles eller till en stor del innesluten i djurets 

 säcktormiga mantel. Hos den Spinda som Hr 

 Peron hemförde från sin resa i söderhafvet, 

 och som förvaras på Museum i Paris, är stör- 

 sta delen af snäckan innesluten i djurets man- 

 tel, och endast en del af dess sista omvridning 

 är blottad (^Lamark Hist. nat. des anim. s. vert. 

 VII. p. 585 och 6oi._). Hos Nautilus Pompi- 

 lius har den närmast öppningen belägna färglösa 

 delen påtagligt varit omgifven af djurets man- 

 tel. Af den, ehuru mindre tydliga figur, som 

 RuMPHius (Mus, t. 17. f. B) gifvit af djuret till 

 sistnämnda snäcka, se vi att från den bakre, 

 afrundade delen af dess kropp utgår en tendi- 

 nös sträng; och i en med såg kljfd snäcka af 

 samma art, hvilken finnes på härvarande Aca- 

 demiska Museum, sitta ännu bitar af en sådan 

 tendinös sträng qvar i siphonen, ända från 

 snäckans centrum. 



Utgående från dessa erfarenhetsrön kunna 

 vi göra oss ett redigt begrepp huru de mång- 

 rummiga snäckorna bildas, och huru de bebos 

 af den invånare som bildat dem. 



Vi vilja börja med de allra äldsta, och 

 derföre enklaste mångrummiga snäckor, som i 

 naturen förekomma. FÖreställom oss en liten 

 snäcka i form af ett fingeiborr, hvilken i sig 

 upptager den bakre delen af en Cephalopods 

 kropp, som deri noga passar, och som genom 

 ett tendinÖst band är fästad i innersta cavite- 

 ten deraf. Föreställom oss tillika denna lilla 



