332 



sa, rum har en gung varit det yttersta. Septa 

 liäjrva antagit fQi-men af djurets iakre kropps- 

 del^ och frän denna går en tendinÖs sträng ge- 

 nom sipbonen eller hålen i_ septa, ända till 

 snäckans spets. ..^.j-j.-^^j " ' 



Alldeles på samma sätt kunna vi förstå 

 huru Belemniterna tillkommit, W y'ä\\3. JBelem- 

 nites mucronatus till exempel. Denna tyckes 

 endast skiljas från Ortlwceratiten derigenom att 

 de nya lag, som under tillväxten afsatt sig, haf- 

 va allt jemt lagt sig utanpå de äldre, och då 

 de varit något stöne än dessa (i mån af dju- 

 rets tilltagande storlek) så har Beleraniten vun- 

 nit i tillväxt hade på tjockleken och på läng- 

 den åt båda ändarna. Orthoceratiten har bör- 

 jat från spetsen, och har vuxit på längden Z>/o^;t 

 framåt\ men Belemniten har deremot börjat 

 vid bottnen af basal-caviteten och vuxit på läng- 

 den mer bakat än framåt. Härom kunna vi 

 lätt öfvertyga oss genom undersökning af Be- 

 lemnitens textur. Hos calcinerade exemplar se 

 vi att hela den solida massan består af tunna, 

 på h varandra iagde lag; och om vi varsamt 

 afskala dessa , så få vi småningom en allt min- 

 dre och mindre Belemnit, fullkomligt lik de 

 unga exemplar, hvilka vi träfia tillsammans med 

 de äldre i samma berglager "Q. Det är såle- 

 des ganska oriktigt om man anser den solida 

 massan, som finnes mellan basal-cavitetens pa- 



*_) Dessa analyser hafva äfven visat mig de formför- 

 ändringar, som hvaije Belemnit-art under »sin till- 

 växt är underkastad samt öfvertygat mig att man 

 vid bestämmandet af arter ej bor alit för rovcket 

 fästa sig vid den yttre formen; ty man skulle i 

 det fallet af hvarje art lätt kunna få en hel svit 

 af arter. 



