Det år således i o:if Jdulens yttre caraåerer Irt» 

 gen ting, som kan afgora om det år någon skill- 

 nad emellan denne cth den forut omtalade mörka 

 hinnan som foJirieras på smältande tenn. Exi- 

 stensen af en suboxid hos tennet år således ånnt;^ 

 obevisad. 



For att ulrona tenn-oxidulens sammansätt- 

 ning, hvilket icke kan ske genom ett direä; för- 

 sök med vederbörlig precision, betjente jag mig 

 af följande utvåg: 



Tenn sammansmältes med svafvel i en glas- 

 retort, hvarvid jag erhöll en gra porös massa af 

 ofullkomligt svafvelbundet tenn, hvilken jag ref 

 till pulver och ä nyo upphettade i en glas-retort 

 med lika vigt svafvel, till dess att massan kom 

 i smältning. Dervid sublimerades svafvel samt 

 litet musiv-guld , och i retorten återstod en mörkt 

 fblygrå, stråligt crisjaliiserad, starkt metallglånsande 

 massa. Den lostes i concentrerad saltsyra med ut- 

 veckling af svaivelbunden våtgas, hvilken jag 

 tippfångade i en omvänd flaska fylld med en svag 

 lut af caustikt kali. Gasen absorberades deraf 

 fullkomligt utan att lemna minsta återstod. Ea 

 annan del af samma svafvelbundna tenn upplö- 

 stes i en vågd glaskolf i rökande salpetersyra, 

 och afr5ktes till nåra torrhet, hvarefter massan ut- 

 gjSts i en platina-degel och kolfven val sköljdes 

 med vatten. Liquidum afréktes varsamt i de- 

 geln, hvarefter den intorkade massan glödgades 

 till svafvel-syrans forjagande, hvarefter loo d. 

 svafvelbundet tenn hade lemnat 99-^ d. tenn- 

 oxid. Af ås proportions förhållanden hvilkas rik^ 

 lighet jag i redan utgifna afhandlingar bevisat «, 

 inser man att svaflet i det svafvelbundna tennefe 

 jBQÄSte förhålla sig till syre^ i tenn-oxidulen , som, 

 syaäsv i t» ex. ivafveibuadet bly till syret i 



