5t 



ver-oxid , eller da glSdgad guldpurpur behandlas 

 med en blannlng af salisyra och salpetersyra. 

 Glodgning förändrar icke det minsta denna hvita 

 oxid, den mörknar icke da den uphettas, och den 

 år olöslig i saltsyra, hvilken likväl färgar sig gul 

 deraf. Jag trodde i början att den hvita oxiden 

 kunde vara en högre syrsåttnings - grad hos ten- 

 net; men en portion tenn, som med rod qnick- 

 silfver-oxid blifvit syrsatt till hvit oxid, hade vun- 

 nit ungefår lika i vigt, som då tennet oxideras 

 med salpeter-syra. Det kan vara troligt att aggre- 

 gations-formen hår år den enda orsaken till olik- 

 heten i fårg. 



Tenn-oxidcrnes forhiillande till alkalur och salU 

 baser. Det år allmänt kåndt, att den gula tenn- , 

 oxiden innan glodgningen rodnar lakmuspapperet, 

 men genom bränning förlorar denna egenskap. Jag 

 Ijar icke kunnat undersöka huruvida håndelsen år 



'densamma med mellangraden , men jag har alla 

 anledningar att förmoda det. Lägger man hårtill 

 dessa oxiders egenskap att med alkalier ingå losli- 

 ga föreningar, så hafva vi goda skål, att, i likhet 

 med Antimon oxiderna, anse dem såsom en syrlig- 

 het och en syra; men då de å ena sidan gifva med 

 syror beståmdt neutrala salt-artade föreningar och 

 å den andra visserligen åro de svagaste af alla syr- 

 liga kroppar, så fä vi , genom detta vågande åt 

 båda sidor, svårt att afgora om vi ^kola anse dem 

 fornåmligast såsom oxider eller såsom syror. — Bå- 

 da förhålla sig i ofrigt så lika, att, i de få forsok 

 ■jag med dem såsom syror anställt, skillnaderna icke 

 varit anmårkningsvårda. En omståndighet , som 

 likväl bestämt åtskiljer dem år att stanniterna fuU- 



, komligt uplosas af salpetersyra, då hon deremot ur 

 stannaterna uptager endast basen med lemning af 

 tennets högsta oxidations-grad. De följande for» 



