S6 



Sä t. ex. snperoxlderas msngansaltet ut?in ?.tt tenn- 

 oxidens afTmitet for oxidulen kan skydda den for 

 syrets iniiytelse, och i glodgning kan den h varken 

 hindra de starkare salt-baserna att uptaga kolsyra, 

 eller utjaga den de en gäng uptagit. 



Det ar således, oacktadt desse oxiders analogie 

 med de bogre syrsåttnings-graderna hos antimon, 

 icke skål att gifva dem namn af syror, framfor 

 dem af oxider, sä mycket mindre, som de i den 

 sednare egenskapen kunna bilda salter af större 

 varaktighet. Men tennet ger en saltbildande oxid 

 mer ån andra metaller, och då nomenclaturen in- 

 nebålier planen for benämningar till endast tvenne 

 saUbildande oxider, så mäste vi hår vara betänkta 

 pä åfven den tredje, hvilken också vid andra me- 

 taller mcjligen kan komma att uptåckas. Jag före- 

 slår dertiil radiealnamnets ändelse pä eum for den 

 sista salthildande oxiden, så att vi kalla tennets 

 trenne oxider oxidum stannosum, oxidum stan- 

 nicum, och oxidum stanneum. De salt - artade 

 föreningar, der tenn» oxiderna intaga syrans ställe, 

 kalla vi i nomenclaturens stil, Stannater och Stanniter, 

 Tennets föreningar med Svafvel. 



FlereChemisier hafva sysselsatt sig; med forsok 

 ofver det svafvelbundna tennets sammansättning , 

 hvarvid deras resultat utfallit olika, orsaken der^ 

 till år att tennet fordrar till sin förening med 

 svaflet en så hog temperatur, att det mesta svaf- 

 let forflygtigas, h varigenom således vid förenin- 

 gens inträffande, det qvarvarande svaflets quantitet 

 år for ringa att måtta tennet, och man erhåller 

 antingen en mechanisk blanning af metalliskt tenn 

 med svaFvelbundet, eller uploses det rena tennet 

 genom smältning i det svafvelbundna, lika som 

 detta händer med fle*ra andra metaller t. ex. jern, 

 antiinon och vismut då de sammansmältas med de« 



