136 



da, och den sednare benämningen I alla fall mera 

 hörande fill de violetta ån de blå fårgforåndringarne. 



Sedan jag nu genomgått de nödigaste Färg- 

 benämningar, sökt att bestämma dem efter fore- 

 koaimande anledningar och vid hvar och en anföra 

 något exempel från naturen; så torde det tillåtas 

 mig, att i sammanhang härmed fasta hvar och en 

 Naturforskares uppmärksamhet via sattet, att i he- 

 skiifningar ofver naturalier, med riktiga term.er be- 

 stämma de begrepp om fårgafvikningar från de bår 

 anförda fårgarter, hvartili omståndl-^heterna foran- 

 leda. Då dessa fårgafvikningar nödvändigt måste 

 hafva rrågon fårgart tiJl grund, och denna åter må- 

 ste hånfora sig till någon viss hufvudfårg; så bor 

 den i fråga blifvande fårgafvikning, om den ej 

 med de ofvannåmnde nuancerande orden obscure , 

 eniineuts, clcire ti ler /W/i^/^ kan uttryckas, benämnas 

 med de vanligt antagna tillsattsorden -scens eller 

 • ans^ såsom albescens, jlavescens y ccenikscens , albi- 

 cans, rubricaiis , o. s. v.; eller om behofvet fordrar 

 uttryck af nuancer mellan vissa hufvudfårgor, så 

 böra deras latinska bufvudtermer användas såsom 

 nigro viridis och hiteo-tiridis i stallet for nigro-vi- 

 rens och luteo-virens , emedan viridis år hufvud- 

 benämningen på grön , och virens redan en art- 

 förändring. 



Bruket af annan Terminologie blir icke alle- 

 nast felacktig, utan lemnar rum for ganska förvil- 

 lande begrepp om de fårgor, som åsyftas, Sjelfva 

 vår grannlaga v. LLNNé misstog sig stundom hår- 

 minnan, emedan han icke så väl utredt fårgbe- 

 nåmningarna, som de ofriga IMatural-Historiens 

 termer. Han kallar Turdus Palmarum viridi-oliva- 

 ctiis ; då nu olivaceus år en gifveu grön fårg, sa. 



