4 



jag längre fram skall beskrifva, infördes i en på 

 ett barometerrör utblåst glaskula och torr am- 

 moniakgas inleddes. Gasen uppsöps med sådan be- 

 gärlighet, att massan blef het, och chloriden, som 

 är en vätska, förvandlades slutligen till etthvitt 

 salt. Under det strömmen af ammoniakgas fort- 

 sattes, upphettades, med en argands spritlampa, 

 det från kulan gående röret till glödgning, hvarefter 

 också kulan upphettades med en enkel spirituslam- 

 pa. Reduction begyntes genast, och endast ångor af 

 salmiak passerade genom det glödgade röret, på 

 hvilket, innan det kom till det glödgande stäl- 

 let, en ringa spegelbeläggning lade sig, som i 

 reflection liknade poleradt stål, men var hälft 

 genomskinande , emedan lagret var ytterst tunt. 

 ICulans botten speglade icke på samma sätt; men 

 då kulans öfre hälft afskars, fanns vanadium in- 

 uti reduceradt med en icke alldeles silfverhvit 

 färg och mycken glans, som dock var något 

 ojemn. Midtuti låg litet svart pulver, som tydligt 

 var oxideradt , och måste haf va härrört från ofull- 

 komligt utesluten atm. luft eller fuktighet. Va- 

 nadin liknar i detta tillstånd molybden, med 

 hvilken metall den också har större slägtlikhet 

 än med någon annan. Den är fullkomligt osmi- 

 dig och pul veriserar sig, då man försöker att ta- 

 ga den lös ifrån glaset. Den oxideras icke af 

 luft eller vatten, men blir genom liggning små- 

 ningom mindre glänsande och dragande åt rödt, 

 den löses icke af kokande svafvelsyra, chlor vä- 

 tesyra eller fluorvätesyra, men väl af salpeter- 

 syra och kungsvatten, och lösningen är vackert 

 mörkblå. Den löses icke af caustikt kali i kok- 

 ning och sönderdelar icke kolsyradt alkali i glödg- 

 ning , såsom kisel och zirconium. Det har icke 

 lyckats att reducera den med zink på våta vä- 



